ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2016 р. Справа № 911/1635/16

Господарський суд Київської області у складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Белишевій А. В.

за участю представників учасників процесу:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність від 18.06.2014 р., зареєстрована в реєстрі за № 743);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність № 5/9/10-13-10-025 від 01.07.2016 р.);

розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_3, с. Устимівка, Васильківський район

до Києво-Святошинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, м. Вишневе, Києво-Святошинський район

про стягнення 29 704, 20 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ФОП ОСОБА_3 звернувся в господарський суд Київської області із позовом до Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про стягнення 29 704, 20 грн матеріальної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем безпідставними та неправомірними діями відповідача при проведенні та за наслідками проведення у грудні 2014 р. документальної позапланової виїзної перевірки дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період господарської діяльності з 25.10.2011 р. по 31.12.2013 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 20.05.2016 р. порушено провадження у справі № 911/1635/16 за позовом ФОП ОСОБА_3 до Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про стягнення 29 704, 20 грн і призначено її розгляд у судовому засіданні за участю представників учасників процесу на 15.06.2016 р.

15.06.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 06.07.2016 р.

06.07.2016 р. перед судовим засіданням до канцелярії суду від відповідача надійшли заперечення № 10/10-07-10-18 від 05.07.2016 р. проти позовної заяви, у яких він просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

06.07.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 20.07.2016 р.

20.07.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 03.08.2016 р.

03.08.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 15.09.2016 р. Також, даною ухвалою суду допущено заміну відповідача - Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області - на його правонаступника - Києво-Святошинську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області.

15.09.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 29.09.2016 р.

29.09.2016 р. у судовому засіданні позивач надав усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

За наслідками судового засідання судом оголошено вступну і резолютивну частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників учасників процесу, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 є фізичною особою - підприємцем, зареєстрований 10.07.2003 р. Основним видом його діяльності є роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах.

Як вбачається з акта від 12.12.2014 р. № 4556/17-02/НОМЕР_1, у період з 1 грудня 2014 р. по 5 грудня 2014 р. проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 за період з 25 жовтня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

За висновками цього акта, фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 було порушено вимоги:

- пункту 168.1 статті 168 та пункту 167.1 статті 167, пункту 176.2 статті 176, підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України через неутримання та несплату податку з виплаченого фізичній особі доходу, у звязку із чим донараховано податок з доходів фізичних осіб - найманих працівників у сумі 19 500 грн;

- пункту 1 частини другої статті 6, пункту 10 статті 1, частини пятої статті 8 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування - занижено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування у загальній сумі 53 118 грн, в тому числі в 2011 році на 4 086 грн, в 2012 році на 24 516 грн та у 2013 році у сумі 24 516 грн.

ФОП ОСОБА_3 подано заперечення на акт перевірки, разом і тим вони залишені без розгляду.

На підставі названого акта перевірки 30.12.2014 р. ДПІ прийнято наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2, яким збільшено грошове зобовязання із податку з доходів найманих працівників у сумі 19 500 грн за основним платежем і на 4 875 грн за штрафними санкціями;

- рішення № НОМЕР_3 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 26 559 грн.

Крім того, 30.12.2014 р. ДПІ винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-, згідно якої ФОП ОСОБА_3 зобовязано сплатити суми недоїмки із єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірі 53 118 грн. Вказані рішення оскаржено ФОП ОСОБА_3 в адміністративному порядку.

Рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 06.02.2015 р. № 200/14/10-36-10-01-04 про результати розгляду скарг податкове повідомлення-рішення від 30.12.2014 р. № НОМЕР_2, рішення від 30.12.2014 р. № НОМЕР_3 та вимогу від 30.12.2014 р. № Ф- залишено без змін, а скарги без задоволення.

У березні 2015 р. ФОП ОСОБА_3 звернувся в Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій, вимоги про сплату боргу та рішення про результати розгляду скарги.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 17.08.2015 р. у справі № 810/953/15 за позовом ФОП ОСОБА_3 до Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій, вимоги про сплату боргу та рішення про результати розгляду скарги позов задоволено частково і вирішено, у тому числі, визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області № НОМЕР_2 від 30.12.2014 р.; визнати протиправною та скасувати вимогу Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про сплату боргу № Ф- від 30.12.2014 р.; визнати протиправним та скасувати рішення Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 30.12.2014 р. № НОМЕР_3.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2015 р. постанову Київського окружного адміністративного суду від 17.08.2015 р. у справі № 810/953/15 залишено без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 цього ж кодексу обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд вважає за необхідне зазначити, що вищевказані обставини були встановлені постановою Київського окружного адміністративного суду від 17.08.2015 р. у справі № 810/953/15 за позовом ФОП ОСОБА_3 до Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій, вимоги про сплату боргу та рішення про результати розгляду скарги.

Отже, суд дійшов висновку, що вищевказані обставини є доведеними і не підлягають доказуванню на підставі ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Як було зазначено вище, позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь 29 704, 20 грн матеріальної шкоди, а саме витрати, понесені позивачем на оплату правової допомоги за угодою про надання правової допомоги № 12/2014 від 15.12.2015 р., укладеною між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1, внаслідок неправомірних дій Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області при проведенні документальної позапланової виїзної перевірки дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період господарської діяльності з 25.10.2011 р. по 31.12.2013 р. та оскарження її результатів.

З приводу вказаної позовної вимоги позивача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з підпунктом 17.1.11 пункту 17.1. ст. 17 Податкового кодексу України платник податків має право на повне відшкодування збитків (шкоди), заподіяних незаконними діями (бездіяльністю) контролюючих органів (їх посадових осіб), у встановленому законом порядку.

Згідно з ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ст. 1173 цього ж кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 цього ж кодексу передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 ст. 225 цього ж кодексу передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у звязку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Пунктом 2. Розяснень Вищого арбітражного суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 р. „Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з відшкодуванням шкоди зазначено, що правильне розмежування підстав відповідальності необхідне ще й тому, що розмір відшкодування збитків, завданих кредиторові невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань за договором, може бути обмеженим (стаття 225 ГК України), а при відшкодуванні позадоговірної шкоди, остання підлягає стягненню у повному обсязі (стаття 1166 ЦК України).

Зазначене розмежування підстав відповідальності потрібне також тому, що збитки, заподіяні невиконанням договірних зобов'язань, повинен відшкодувати контрагент за договором, а позадоговірну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала. Відповідно до статті 1187 ЦК України відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, покладається на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, навіть якщо ця особа безпосередньо не здійснювала експлуатації цього джерела.

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України).

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного звязку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

Що ж до заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, то його володілець звільняється від обов'язку відшкодування шкоди тільки тоді, коли доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Якщо з матеріалів справи вбачається, що груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого господарський суд зменшує розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування. Шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

Вирішуючи спори, повязані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, наприклад, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (стаття 1188 ЦК України). Отже, за цих обставин обовязок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеню вини.

У разі випадкового заподіяння шкоди, тобто коли зіткнення транспортних засобів є наслідком випадкового збігу обставин, збитки несе потерпілий, оскільки відсутні правові підстави для покладання відповідальності на іншу сторону.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди та стягнення збитків на підставах, передбачених ст. ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України, потрібна наявність наступних елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У процесі розгляду справи позивачем у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду належних та допустимих доказів, що б підтверджували наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме факт заподіяння відповідачем вказаних збитків позивачу; самі збитки та їх заявлений розмір; наявність причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача і заявленими збитками позивача.

Докази, додані позивачем до позовної заяви при зверненні в суд та надані ним у процесі розгляду справи і наявні у матеріалах справи, а саме угода про надання правової допомоги № 12/2014 від 15.12.2015 р., укладена між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1, акт від 04.11.2015 р. прийому-передачі наданих послуг по угоді про надання правової допомоги № 12/2014 від 15.12.2015 р., чек № 0525 від 05.11.2015 р. на суму 30 000, 00 грн, не є належними та допустимими доказами, що підтверджують вищевказані заявлені збитки позивача, та достовірно не підтверджують факт заподіяння відповідачем вказаних збитків позивачу, їх обовязковий характер, а також достовірно не підтверджують наявність будь-якого причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача і заявленими збитками позивача.

Оскільки, враховуючи те, що як було встановлено судом у процесі розгляду справи, недоведеними є факти заподіяння відповідачем вказаних збитків позивачу, їх розмір, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача і заявленими збитками позивача, то у суду відсутні правові підстави для застосування такої міри відповідальності до відповідача, як стягнення збитків, через відсутність всього складу цивільного правопорушення, а тому позовна вимога позивача про стягнення із відповідача 29 704, 20 грн матеріальної шкоди витрат на оплату правової допомоги, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини, викладені у позовній заяві позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, його позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову повністю.

Суддя В.М.Бацуца

Повний текст рішення підписаний

11 листопада 2016 р.