ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.11.2016р. Справа №905/2715/16

за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Азовський машинобудівний завод»,

м.Мангуш, Донецька область

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь»,

м.Маріуполь

про стягнення заборгованості в сумі 1416858,14 грн.

Суддя Г.В. Левшина

Представники:

від позивача: ОСОБА_2-по дов.

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Азовський машинобудівний завод», м.Мангуш, Донецька область, позивач, звернувся до господарського суду з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь, про стягнення заборгованості в сумі 1416858,14 грн., у тому числі основний борг в сумі 695406,40 грн., пеня в сумі 42344,64 грн., три проценти річних в сумі 59449,47 грн. та інфляція в сумі 619657,63 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором №088эн-44 від 13.05.2013р. в частині оплати вартості отриманого обладнання.

Відповідач у відзиві на позов від 20.10.2016р. №09-9/46 позовні вимоги не визнав, посилаючись на пропущення позивачем позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за обладнання, яке було поставлене згідно видаткової накладної №РН-0000029 від 02.08.2013р. Одночасно, відповідач також стверджує про пропущення позивачем позовної давності по вимогах про стягнення пені.

Крім цього, у відзиві на позов відповідачем заявлене клопотання про відстрочку виконання рішення суду до 31.12.2016р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно із ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Погоджена дія двох або більше сторін є дво- чи багатостороннім правочином.

Як встановлено, 13.05.2013р. між сторонами був підписаний типовий договір №088эн-44, згідно з умовами якого позивач зобовязався передати, а відповідач прийняти та оплатити обладнання на умовах, передбачених даним договором.

Згідно п.2.1 договору кількість, номенклатура обладнання вказуються у специфікаціях, які є невідємною частиною даного договору.

Строки поставки обладнання вказуються в специфікаціях (п.3.3 договору).

Постачання обладнання здійснюється за цінами, які визначені згідно з умовами поставки, вказані у специфікаціях та включають всі податки, збори та інші обовязкові платежі, а також вартість тари, упаковки, маркування та інші витрати позивача, повязані з постачанням товару.

За змістом специфікації №1 від 13.05.2013р. до договору (з урахуванням додаткової угоди №1 від 09.09.2013р.) сторонами було узгоджено постачання позивачем обладнання відповідачу загальною вартістю 4260000,00 грн. в строк до 29.08.2013р. Датою постачання вважається дата, вказана у товаросупровідній накладній з відміткою відповідача про отримання товару.

Згідно специфікації №2 від 27.06.2013р. до договору позивач постачає відповідачу обладнання на суму 295406,40 грн. протягом 90 днів з моменту укладання специфікації, проте, не пізніше 29.10.2013р. Датою постачання вважається дата, вказана у товаросупровідній та/або видатковій накладній з відміткою покупця про отримання обладнання.

З урахуванням викладеного, за висновками суду, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовило взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець прийняв на себе обов'язок передати покупцеві певну річ і водночас набував права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов'язався здійснити оплату придбаної речі та водночас набув права вимагати від продавця її передачі.

Згідно з наданими до матеріалів справи видатковою накладною №РН-0000029 від 02.08.2013р. позивачем було поставлено відповідачу обладнання за договором №088эн-44 від 13.05.2013р. на суму 545599,20 грн. За змістом видаткової накладної №РН-0000054 від 04.12.2013р. відповідач отримав від позивача обладнання на суму 295406,40 грн.

Відповідачем факт отримання від позивача обладнання на дану суму підтверджено.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до специфікації №1 від 13.05.2013р. до договору №088эн-44 від 13.05.2013р. строк оплати поставленого обладнання протягом 10 банківських днів з моменту постачання обладнання.

Згідно специфікації №2 від 27.06.2013р. до договору строк оплати обладнання протягом 10 банківських днів від дати поставки.

Таким чином, за висновками суду, відповідач мав сплатити вартість обладнання, отриманог від позивача:

- за видатковою накладною №РН-0000029 від 02.08.2013р. в строк до 19.08.2013р. включно (враховуючи, що згідно з відміткою відповідача на накладній товар не міг бути отриманий раніше 05.08.2013р.);

- за видатковою накладною №РН-0000054 від 04.12.2013р. в строк до 18.12.2013р. включно.

Позивачем було виставлено відповідачу рахунки-фактури №СФ-0000126 від 02.08.2013р. на суму 545599,20 грн. та №СФ-0000198 від 04.12.2013р. на суму 295406,40 грн.

Згідно з наявними у справі банківськими виписками відповідачем було сплачено позивачу згідно рахунку-фактури №СФ-0000126 від 02.08.2013р.:

- 09.09.2013р. грошові кошти в сумі 100000,00 грн.;

- 16.09.2013р. грошові кошти в сумі 45599,20 грн.

Як наслідок, всупереч вимог ст.ст.525, 526, 692 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідачем свої зобовязання перед позивачем зі сплати вартості отриманого обладнання за договором №088эн-44 від 13.05.2013р. на суму 695406,40 грн. не виконані.

Відповідач у відзиві на позов від 20.10.2016р. №09-9/46 заявив про пропущення позивачем позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за обладнання, поставлене згідно видаткової накладної №РН-0000029 від 02.08.2013р.

Виходячи з принципу повного, всебічного та обєктивного розгляду всіх обставин справи, суд не приймає до уваги твердження відповідача, враховуючи наступне:

Згідно із статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вказувалось судом вище, відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача за видатковою накладною №РН-0000029 від 02.08.2013р. в строк до 19.08.2013р. включно.

Таким чином, позивач дізнався про порушення відповідачем свого права на отримання винагороди за поставлене обладнання 20.08.2013р., внаслідок чого з 20.08.2013р. у позивача виникло право на відповідний позов.

Відповідно до ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з приписами п.4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 Цивільного кодексу України) господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як встановлено судом вище, згідно з наявними у справі банківськими виписками відповідачем було сплачено позивачу згідно рахунку-фактури №СФ-0000126 від 02.08.2013р.: 09.09.2013р. грошові кошти в сумі 100000,00 грн.; 16.09.2013р. грошові кошти в сумі 45599,20 грн.

За таких обставин, за висновками суду, наявні докази вчинення з боку відповідача дій, які свідчать про визнання боргу за видатковою накладною №РН-0000029 від 02.08.2013р., внаслідок чого строк позовної давності за даними вимогами перервався, а з 17.09.2013р. розпочався заново.

Виходячи з того, що позовна заява направлена до суду 15.09.2016р. (згідно зі штампом на поштовому конверті), судом встановлено, що позивачем дотримано встановлений ст.257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості в сумі 400000,00 грн. за обладнання, поставлене за накладною №РН-0000029 від 02.08.2013р.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім суми основного боргу, позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за період з жовтня 2013р. по травень 2016р. нараховано та предявлено до стягнення інфляцію в сумі 619657,63 грн. та три проценти річних в сумі 59449 грн. 47 грн. за період з 16.09.2013р. по 14.09.2016р.

За висновками суду, розрахунок суми інфляції та трьох процентів річних, проведений позивачем є аріфметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Стаття 611 Цивільного кодексу України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов'язання як сплата неустойки.

Згідно ч.ч.1 і 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п.7.2 договору №088эн-44 від 13.05.2013р. сторонами було встановлено, що у випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати обладнання, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожний день прострочення, проте, не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період.

За таких обставин, на підставі п.7.2 договору внаслідок невиконання відповідачем своїх зобовязань з оплати обладнання позивачем пред'явлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 22356 грн. 80 коп. за період з 16.09.2013р. по 19.02.2014р. та в сумі 19987,84 грн. за період з 19.12.2013р. по 18.06.2014р.

Відповідачем щодо цих позовних вимог також заявлено про необхідність застосування позовної давності.

Суд вказані твердження відповідача вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як встановлено судом, згідно п.10.6 договору №088эн-44 від 13.05.2013р. сторонами було узгоджено, що по всім видам зобовязань і відповідальності сторін встановлюється загальний строк позовної давності тривалістю три роки.

Виходячи з того, що позивач звернувся з позовом до суду 15.09.2016р., за висновками суду, позовна давність за вимогами про стягнення пені за період з 16.09.2013р. по 19.02.2014р. не пропущена. Це саме стосується й позовних вимог про стягнення пені за період з 19.12.2013р. по 18.06.2014р.

За таких обставин, враховуючи, що позов повністю доведений позивачем та обгрунтований матеріалами справи, виходячи з того, що заперечення відповідача проти позову є безпідставними, вимоги про стягнення заборгованості в сумі 1416858,14 грн., у тому числі основний борг в сумі 695406,40 грн., пеня в сумі 42344,64 грн., три проценти річних в сумі 59449,47 грн. та інфляція в сумі 619657,63 грн., підлягають задоволенню в повній сумі.

Судовий збір підлягає віднесенню на відповідача повністю.

У відзиві на позов відповідачем заявлене клопотання про відстрочку виконання судового рішення до 31.12.2016р.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

За приписом ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України.

Згідно із ст.121 Господарського процесуального кодексу України суд може відстрочити виконання рішення при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, і у виняткових випадках, залежно від обставин справи.

При цьому, відстрочка фактично означає відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як встановлено, відповідачем в обгрунтування свого клопотання про відстрочку виконання рішення суду додано лише копії звітів про фінансові результати.

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували викладені у клопотанні про відстрочку виконання рішення суду обставини, наявність обставин для відстрочки виконання рішення суду відповідачем всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України до матеріалів справи не надано (зокрема, документів, що підтверджують фінансовий стан відповідача, відсутність коштів, у разі наявності загрози банкрутства підприємства тощо).

За таких обставин, враховуючи недоведеність відповідачем наявності обставин для відстрочки виконання рішення суду, клопотання, викладене у відзиві на позов від 20.10.2016р. №09-9/46, підлягає залишенню без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.44, 49, 82-85, 121 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 акціонерного товариства «Азовський машинобудівний завод», м.Мангуш, Донецька область до ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь про стягнення заборгованості в сумі 1416858,14 грн., у тому числі основний борг в сумі 695406,40 грн., пеня в сумі 42344,64 грн., три проценти річних в сумі 59449,47 грн. та інфляція в сумі 619657,63 грн., задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь на користь ОСОБА_1 акціонерного товариства «Азовський машинобудівний завод», м.Мангуш, Донецька область основний борг в сумі 695406,40 грн., пеню в сумі 42344,64 грн., три проценти річних в сумі 59449,47 грн. та інфляцію в сумі 619657,63 грн., всього заборгованість в сумі 1416858,14 грн., судовий збір в сумі 21252,88 грн.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

В судовому засіданні 17.11.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 21.11.2016р.

Суддя Г.В. Левшина