ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.11.2016 Справа № 920/1014/16
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/1014/16

за позовом - Виконавчого комітету Конотопської міської ради Сумської області, м. Конотоп Сумської області,

до відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Конотоп Сумської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, м. Суми,

про зобов'язання вчинити дії та стягнення 104150,00 грн.,

за участю представників:

позивача - Романіва В.О. за довіреністю № 01-27/72 від 20.01.2016,

відповідача - ОСОБА_3 за довіреністю б/н від 02.11.2016,

третьої особи - не з'явився.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд зобов'язати відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Конотоп та сплатити суму пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту до міського бюджету в розмірі 104150,00 грн.

Представник відповідача у відзив на позов б/н від 08.11.2016 року (вх. № 9952 від 08.11.2016) проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначає, що на момент придбання відповідачем об'єкту незавершеного будівництва та отримання дозволу на виконання будівельних робіт № 58/07 від 14.12.2007 року питання пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів були врегульовані лише частиною п'ятою статті 27 Закону України «Про планування і забудову територій», де було зазначено, що вихідними даними можуть визначатися також вимоги до пайової участі замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів. Вихідними даними на проектування об'єкту будівництва - торгового центру на земельній ділянці площею 0,0887 га за адресою: АДРЕСА_1, не були визначені вимоги щодо пайової участі замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів, які можуть бути підставою для укладення відповідного договору та сплати в подальшому пайових внесків.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Виконавчий комітет Конотопської міської ради Сумської області звернувся до господарського суду з позовною заявою, у якій просить зобов'язати відповідача укласти з Виконавчим комітетом міської ради договір про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Конотоп та сплатити суму разового внеску до міського бюджету 104 150,00 грн.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідач 04.03.2009 року отримав дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Сумській області на виконання будівельних робіт по АДРЕСА_1. Станом на 29.12.2009 року об'єкт будівництва - торгівельний центр за адресою АДРЕСА_1, був зданий в експлуатацію. Із посиланням на Закон України «Про планування і забудову територій», який був чинним до 12.03.2011 року та Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності 12.03.2011 року, позивач стверджує про наявність у відповідача обов'язку укласти договір про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Крім того позивач із посиланням на рішення Виконавчого комітету Конотопської міської ради від 30.03.2007 року № 118 «Про організацію залучення на договірних засадах коштів замовників для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури» та рішення Виконавчого комітету Конотопської міської ради від 20.08.2007 року № 317 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 30.03.2007 року № 118» стверджує, що сума разового внеску, яку мав би сплатити відповідач до місцевого бюджету, становить 104150,00 грн., але розрахунку цієї суми ні у позовній заяві, ні у додатках до позовної заяви позивач не здійснив і суду не надав. В судовому засіданні представник позивача не зміг пояснити та обґрунтувати згадану суму, зазначивши лише, що ця сума визначалася виходячи з вартості будівлі, яка складає більше 3-х млн. грн.

На запитання судді, чи є необхідність у відкладенні розгляду справи для надання можливості позивачеві подати додаткові докази та обгрунтування своєї позиції у справі, представник позивача заявив, що всі наявні у позивача докази та обгрунтування суду надані і додати більше нічого, а тому потреби у відкладенні розгляду справи немає.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на вимоги статті 27-1 Закону України «Про планування та забудову територій» та пункти 2, 5, 9 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Статтею 27-1 Закону України «Про планування та забудову територій» визначено, що замовник, який має намір здійснити будівництво об'єкта містобудування у населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту полягає у відрахуванні замовником після прийняття об'єкта в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Величина пайової участі (внеску) замовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування, відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі (внеску) замовника від загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції) об'єкта містобудування, визначеної згідно з державними будівельними нормами, без урахування витрат з придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішньо- та позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Граничний розмір пайової участі (внеску) замовника на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів з урахуванням не заборонених законом інших відрахувань, встановлених органом місцевого самоврядування, не може перевищувати, зокрема, 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції) об'єкта містобудування - для нежитлових будівель та/або споруд (крім будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення).

Договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до одержання дозволу на виконання будівельних робіт.

Пайовий внесок сплачується в повній сумі єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Граничний термін сплати пайового внеску не повинен перевищувати одного місяця після прийняття об'єкта містобудування в експлуатацію.

На думку позивача, відповідачем в порушення діючої на той час статті 27-1 Закону України «Про планування та забудову територій» не укладено договір про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту та у передбачений місячний термін після прийняття об'єкту будівництва не сплачено пайовий внесок у визначеному позивачем розмірі.

Представник відповідача проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що відповідач не повинна сплачувати на користь позивача пайову участь замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів ні в порядку статті 27 Закону України «Про планування і забудову територій», оскільки таких вимог не містили вихідні данні на проектування об'єкту будівництва - торгового центру на земельній ділянці площею 0,0887 га за адресою: АДРЕСА_1, ні на підставі частини третьої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка набрала чинності після прийняття об'єкту в експлуатацію.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, з огляду на наступне:

Статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього ж Кодексу.

За приписами частини третьої статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідач набула право власності на об'єкт незавершеного будівництва-торговий центр, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0887 га за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом торгового центру від 09.08.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Яковенком Ю.В. та зареєстровано у реєстрі за № 1606.

29 грудня 2009 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Сумській області відповідачеві видано свідоцтво № 18000474 про відповідність збудованого об'єкту - торгового центру, проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил.

02 лютого 2010 року Конотопською міською радою на підставі рішення від 25.01.2010 року № 7 відповідачеві видано свідоцтво № 1631 про право власності на нерухоме майно - будівлю торгівельного центру загальною площею 2 082,6 м2 за адресою: АДРЕСА_2.

Будівництво вищезазначеного торгівельного центру за адресою: АДРЕСА_2 здійснювалось та закінчено відповідачем в період чинності Закону України «Про планування і забудову територій».

Статтею 5 Цивільного кодексу України визначено, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З наведеного випливає, що норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності 12.03.2011 року і на який помилково посилається позивач при обґрунтуванні своїх вимог, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Таке твердження ґрунтується на висновках Верховного Суду України, викладених у постанові від 04 грудня 2013 року у цивільній справі № 6-132цс13. Даючи роз'яснення порядку застосування частини третьої статті 5 Цивільного кодексу України, Верховний Суд України зазначив, що новий акт цивільного законодавства застосовується лише до тих прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності, однак новий акт не застосовується до вже існуючих правовідносин.

Як зазначалося вище, відповідач набула право власності на об'єкт незавершеного будівництва - торговий центр, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0887 га за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом торгового центру від 09.08.2007 року.

Попередньому власнику об'єкту незавершеного будівництва - ОСОБА_5 був виданий дозвіл на виконання будівельних робіт НОМЕР_1 від 16.11.2004 року.

Керуючись вимогами статті 29 Закону України «Про планування і забудову територій», у якій встановлено, що у разі, якщо право на будівництво об'єкта містобудування передано іншому замовнику або змінено будівельну організацію (генпідрядника), дозвіл на виконання будівельних робіт підлягає перереєстрації, відповідач 14.12.2007 року звернулась із заявою про надання їй дозволу на виконання будівельних робіт. На виконання вказаної заяви Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю при управлінні архітектури та містобудування Конотопської міської ради ФОП ОСОБА_1, як новому власнику об'єкта незавершеного будівництвом, виданий дозвіл на виконання будівельних робіт № 58/07 від 14.12.2007 року зі строком дії один рік.

У зв'язку із тим, що будівельні роботи не були завершені у строк, встановлений дозволом № 58/07 від 14.12.2007 року, відповідач звернулась із відповідною заявою і отримала дозвіл на виконання будівельних робіт № 158/2009 від 04.03.2009 року зі строком дії до І кварталу 2010 року, на який і посилається позивач при обґрунтуванні своїх вимог.

З огляду на викладене слід зазначити, що Закон України «Про планування і забудову територій» був доповнений статтею 27-1, якою були врегульовані питання пайової участі (внесок) замовника у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, згідно із Законом України від 16.09.2008 року № 509-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву».

Таким чином, на момент придбання відповідачем об'єкту незавершеного будівництва та отримання дозволу на виконання будівельних робіт № 58/07 від 14.12.2007 року питання пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів були врегульовані лише частиною п'ятою статті 27 Закону України «Про планування і забудову територій», де було зазначено, що вихідними даними можуть визначатися також вимоги до пайової участі замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів. Граничний розмір коштів на розвиток відповідної інфраструктури та порядок його визначення встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Всупереч наведеним вище вимогам позивачем не надано доказів того, що вихідними даними на проектування об'єкту будівництва - торгового центру на земельній ділянці площею 0,0887 га за адресою: АДРЕСА_1, були визначені вимоги щодо пайової участі замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів, які можуть бути підставою для укладання відповідного договору та сплати в подальшому пайових внесків.

Згідно з приписами статті 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій» замовник, який має намір здійснити будівництво об'єкта містобудування у населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Величина пайової участі (внеску) замовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування, відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі (внеску) замовника від загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції) об'єкта містобудування, визначеної згідно з державними будівельними нормами, без урахування витрат з придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішньо- та позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Розмір пайової участі (внеску) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту визначається не пізніше десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва (реконструкції) об'єкта містобудування, з техніко-економічними показниками.

Договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до одержання дозволу на виконання будівельних робіт.

Оскільки норми статті 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій» мають імперативний характер, укладення договору про пайову участь (що є предметом позову) після одержання дозволу на виконання будівельних робіт прямо суперечитиме вимогам законодавства, а тому є неможливим.

Наведені вище обставини у своїй сукупності та взаємозв'язку є підставами для відмови у задоволенні позову в частині зобов'язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 укласти з Виконавчим комітетом міської ради договір про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Конотоп.

Щодо вимоги про зобов'язання відповідача сплатити суму разового внеску до міського бюджету в розмірі 104150,00 грн. суд зазначає, що згідно з приписами статті 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій», розмір пайової участі (внеску) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту є істотною умовою договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Величина пайової участі (внеску) замовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування, відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі (внеску) замовника від загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції) об'єкта містобудування, визначеної згідно з державними будівельними нормами, без урахування витрат з придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішньо- та позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

За відсутності укладеного в установленому порядку з Виконавчим комітетом міської ради договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Конотоп вимоги про зобов'язання сплатити до міського бюджету суму разового внеску в розмірі 104150,00 грн. є безпідставними.

Згідно з пункту 5 частини другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява, поряд з іншим, повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Всупереч наведеним вимогам ні позовна заява у даній справі, ні додатки до позовної заяви не містять розрахунку суми разового внеску в розмірі 104150,00 грн. і представник позивача в судовому засіданні заявив, що інших документів, окрім доданих до позовної заяви, у позивача немає.

За таких обставин сума разового внеску в розмірі 104150,00 грн., зазначена позивачем у позовній заяві, є необгрунтованою.

Наведене вище є підставою для відмови у задоволенні позову і в частині зобов'язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплатити суму разового внеску до міського бюджету 104150,00 грн

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частина перша статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду наперед встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у зв'язку з відмовою в задоволенні його позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82, 84-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 17.11.2016.

Суддя П.І. Левченко