ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2016 р. Справа № 917/180/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 14.09.2016р.;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю від 04.11.2016р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кристал Н", Полтавська область, Хорольський район (вх. №2649П/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 18.08.2016р.

у справі №917/180/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кристал Н", Полтавська область, Хорольський район

до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства "Хорольський молококонсервний комбінат дитячих продуктів", Полтавська область

про зобовязання повернути теплогенератори ТГУ-1200 2 штуки, 8 секцій димоходу ст. нерж. і 6 секцій димоходу ст. нерж. утепл. та стягнення збитків в розмірі 42 500,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 18.08.2016р. у справі №917/180/16 (суддя Бунякіна Г.І.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кристал Н", Полтавська область, Хорольський район з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Полтавської області від 18.08.2016р. у справі №917/180/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2016р. суддею доповідачем по справі №917/180/16 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Тихий П.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.10.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Тихий П.В.) прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 25.10.2016р.

24.10.2016р. на адресу суду від представника апелянта надійшли уточнення до апеляційної скарги, в яких останній просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 18.08.2016р. у даній справі, зобовязати Публічне акціонерне товариство "Хорольський молококонсервний комбінат дитячих продуктів" повернути теплогенератори заводський номер №2932 та №2924, ТГУ 1200 дві штуки вартістю 8 секцій димоходу ст. нерж. і 6 секцій димоходу ст. нерж. утепл., шляхом демонтування, які знаходяться в теплиці № 1 по вирощуванню лимонів за адресою: 37800, Полтавська область, м. Хорол, вул. Молодіжна, 17; стягнути з відповідача збитки в розмірі 42 500,00 грн.(вх.№10776)

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.10.2016р. розгляд справи відкладено на 15.11.2016р., у звязку з неявкою в судове засідання представника відповідача.

11.11.2016р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії довідки від 31.10.2016р. ФОП ОСОБА_4 (вх.№11392)

14.11.2016р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№11455).

У судовому засіданні 15.11.2016р. представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кристал Н" (орендар) та ОСОБА_3 акціонерним товариством "Хорольський молококонсервний комбінат дитячих продуктів" (орендодавець) укладено договір оренди майна № 446, відповідно до умов якого орендодавцем передано, а орендарем прийнято в строкове платне використання приміщення теплиці № 1 та обладнання, що знаходиться за адресою: 37800, вул. Молодіжна, буд. 17, м. Хорол.

Зазначене майно передано згідно Акту приймання-передачі майна від 01.11.2012 року.

Додатковою угодою від 30.09.2015 року сторонами продовжено строк дії договору оренди до 31.12.2015 року.

У жовтні 2014 року, позивач отримав від відповідача погодження на встановлення котла на дровах для опалення теплиці (т.1, а. с. 71-72), після чого придбав два теплогенератори ТГУ - 1200, 8 секцій димоходу ст. нерж. і 6 секцій димоходу ст. нержавіючого, утеплення, згідно видаткової накладної № 3 від 28.10.2014 року.

Вказане обладнання встановлено для обігріву теплиці згідно Акту здачі - приймання наданих послуг від 31.10.2014 року (а. с. 12).

Позивач, в обґрунтування своєї правової позиції зазначає про те, що з 08.11.2015 року відповідач, в порушення п. 7.2 укладеного договору оренди (в редакції додаткової угоди) не допустив працівників позивача на територію теплиці для збирання врожаю лимонів. Наведене, на його думку, спричинило неможливість виконати умови договору № 37-П/16 від 11.08.2015 року та поставити цитрусові плоди ПП "Відео 2013", що призвело до втрати доходу, який позивач мав реально одержати за звичайних обставин.

Крім цього відповідач не повернув позивачу придбане та встановлене останнім обладнання для обігріву теплиці.

Позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з відповідним позовом, в якому просив зобовязати відповідача повернути: теплогенератори ТГУ-1200 2 штуки, 8 секцій димоходу ст. нерж. і 6 секцій димоходу ст. нерж. утепл., шляхом демонтування, які знаходяться в теплиці № 1 по вирощуванню лимонів за адресою: 37800, Полтавська область, м. Хорол, вул. Молодіжна, 17 та стягнути з відповідача збитки в розмірі 42500,00 грн. (в редакції заяви про уточнення позовних вимог від 05.08.2016 року (вх. № 9782 від 08.08.2016 року).

18.08.2016р. господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Положеннями ст.ст. 627, 629, 632 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Частина 1 статті 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, негаторний позов пред'являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.

Застосування особою одного зі способів захисту прав власності можливе лише за умови, що особи, які чинять певні перешкоди, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах.

Разом з тим, у договорі сторони узгодили, що орендар має право у разі необхідності переобладнання, поліпшення приміщення, встановлення обладнання, що стане невідємною частиною приміщення, здійснення поточного та капітального ремонту за свій рахунок провести такі роботи за письмовою згодою орендодавця при наявності проектно - кошторисної документації, погодженої орендодавцем. Вартість наведених у даному пункті робіт та обладнання може бути включена до розрахунків за орендну плату за згодою сторін (п. 4.1 договору);

Крім того, сторони дійшли згоди, що орендар зобовязаний у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві або підприємству, вказаному орендодавцем, орендоване майно та обладнання у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна та обладнання з вини орендаря (п. 5.7 договору).

Так, позивач у позовній заяві зазначає про відсутність можливості вчиняти будь-які дії щодо збирання врожаю лимонів та вивезення встановленого ним обладнання для обігріву теплиці.

Проте, колегія суддів зазначає, що вказаний договір взагалі не містить умови щодо порядку демонтування встановленого орендарем згідно п. 4.1. обладнання, яке може стати невідємною частиною приміщення, в разі припинення договірних відносин.

Доказів того, що теплогенератори, заводський номер №2932 та № 2924, ТГУ 1200 дві штуки вартістю 8 секцій димоходу ст. нерж. і 6 секцій димоходу ст. нерж. утепл. не стали невідємною частиною орендованого приміщення, матеріали справи, також, не містять.

Отже, позивачем не доведено можливості зняття теплогенераторів та секцій димоходу без пошкодження теплиці та не надано доказів можливості їх подальшого використання.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем надані докази щодо погодження встановлення котла на дровах для опалення теплиці № 1.

Однак, в позовних вимогах позивач зазначає про теплогенератори ТГУ-1200, доказів ідентичності вказаного обладнання матеріали справи не містять.

Також, в матеріалах даної справи відсутні докази звернення уповноважених представників позивача до відповідача з вимогою щодо повернення вказаного майна.

Разом з тим, колегія суддів зазначає про те, що доказів існування договірних відносин між сторонами у даній справі з приводу встановлення теплогенераторів заводський номер №2932 та № 2924, ТГУ - 1200, 8 секцій димоходу ст. нерж. і 6 секцій димоходу ст. нержавіючого в теплиці №1 по вирощуванню лимонів за адресою: 37800, Полтавська область, м. Хорол, вул. Молодіжна, 17 матеріали справи не містять.

Крім того, позивачем не надано належних доказів недопуску, починаючи з 08.11.2015 року, працівників позивача до теплиці №1 по вирощуванню лимонів за адресою: 37800, Полтавська область, м. Хорол, вул. Молодіжна, 17.

Долучені до матеріалів справи службові записки про те, що 07.11.2015р. власник закрив доступ до обєкту оренди та вилучив перепустки у робітників теплиці, є односторонніми документами, складеними представниками позивача, тобто, зацікавленими особами.

За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на приписи статті 778 Цивільного кодексу України, відповідно до змісту якої, якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення.

Не можливо, також, взяти до уваги посилання апелянта на приписи Закону України «Про оренду державного і комунального майна», оскільки вказаним законом не регулюються правовідносини, що склалися між сторонами у даній справі.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині зобовязання відповідача повернути теплогенератори ТГУ-1200 2 штуки, 8 секцій димоходу ст. нерж. і 6 секцій димоходу ст. нерж. утепл., шляхом демонтування, які знаходяться в теплиці № 1 по вирощуванні лимонів.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 42 500,00 грн. збитків, колегія суддів враховує наступне.

Статтею 610 Цивільного кодексу передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає обов'язок доведення, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Таким чином, для застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків позивач повинен довести наявність у нього збитків, протиправних винних дій відповідача у вигляді неналежного виконання договірних зобов'язань та причинного зв'язку між збитками позивача та діями відповідача, і, як наслідок, вимога про відшкодування збитків може пред'являтися виключно у разі, якщо збитки є результатом порушення права і виключно до особи, яка це право порушила. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України в ухвалі від 21.12.2005 р.

Відповідно до пункту 6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України № 02-5/215 від 01.04.1994 року "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди", для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

А отже, збитками (шкодою) у розумінні положень цивільного законодавства є реальні витрати, зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також неодержані доходи, які він би отримав у разі, якщо його право не було би порушено. Зобов'язання відшкодування завданої шкоди (збитків) є наслідком неправомірної поведінки особи, яка порушує законні цивільні права іншої особи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.09.2014р. по справі №910/2023/13.

Також, як було зазначено вище, з матеріалів справи вбачається, що позивачем надано односторонні акти обстеження та пояснення, які оформлені виключно працівниками позивача, тобто зацікавленими особами.

Місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що заявлені до стягнення грошові кошти у розмірі 42 500,00 грн. за своєю суттю не підпадають під визначення збитків, оскільки є лише необґрунтованим розміром очікуваного прибутку.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог, позивачем надано довідку Державної служби статистики України № 15.2-20/1074пі від 13.07.2016 року стосовно наявної інформації щодо середніх споживчих цін на лимони у 2015-2016 роках.

У розрахунку відшкодування збитків (упущеної вигоди) позивач посилається на акт № 241015 від 27.10.2015 року, згідно якого очікуваний загальний врожай лимонів за оцінкою комісії складає 850 кг з урахуванням середньої кількості плодів на 1 дереві 90 штук та середньої ваги 1 плоду 0,174 кг.

Розмір збитків позивачем визначено шляхом множення очікуваної кількості лимонів на середню вартість одного кілограма лимонів в роздрібній торгівлі (850*50).

Вказане жодним чином не може стверджувати про наявність реальних збитків ТОВ "Кристал Н".

За таких обставин, позивачем не доведено чотирьох складових правопорушення (наявність неправомірної поведінки відповідача, безпосередній причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та понесеними позивачем збитками і розміром відшкодування) з боку відповідача щодо понесених позивачем збитків, визначених як ціна позову.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 42 500,00 грн. збитків.

Отже, висновок місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді судового рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кристал Н", слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Також, звертаючись до господарського суду Полтавської області з відповідним позовом, позивач заявив дві вимоги: майнову - про стягнення 42500,00 грн. збитків та немайнову повернення майна.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати; за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 1 розміру мінімальної заробітної плати. За подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір сплачується у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Проте, при апеляційному перегляді позивачем (апелянтом) було сплачено 1824,90 грн., тобто, за одну майнову вимогу, проте не доплачено судовий збір за вимогу про повернення майна немайнову вимогу.

Отже, виходячи зі змісту заявлених вимог та керуючись приписами пункту 2.23 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 року №7, слід достягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кристал Н" судовий збір в сумі 1206,70 грн. за подання апеляційної скарги до Державного бюджету України, з урахуванням приписів частини 1-4 статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 49, 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кристал Н" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 18.08.2016р. у справі №917/180/16 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кристал Н", Полтавська область, Хорольський район (37860, с. Вишняки, вул. Івана Хмари, буд.102, Хрольський район, Полтавська область, ід. код 38127717) до Державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 1206,70 грн. за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 17.11.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Тихий П.В.