КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа№ 910/18343/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Подоляк Р.Ю.,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник за довіреністю № 01/44-870Д від 01.02.2016;

від відповідача: ОСОБА_3 представник за довіреністю № 20-122/01-4337-дз від 08.11.2016;

від третьої особи: не зявились;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Енергоринок» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2016

у справі № 910/18343/16 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Державного підприємства «Енергоринок»

до Антимонопольного комітету України

за участю третьої особи без заявлення самостійних вимог на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір»

про скасування рішення від 09.09.2016 № 606-р/пк-пз,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Енергоринок» (надалі позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про скасування рішення постійно діючої адміністративної колегії Антимонопольного комітету України (надалі відповідач, АМК) з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель від 09.09.2016 №606-р/пк-пз, яким зобовязано позивача внести зміни до тендерної документації на закупівлю «Ресурсні вузли та запасні частини до оргтехніки [ДК 021:2015: 30124000-4 частини та приладдя до офісної техніки; ДК 016:2010: 28.23.2 Машини конторські/офісні, інші, та частини до них]» [оголошення № UA-2016-08-17-000476-b] з метою усунення порушень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2016 у прийнятті позовної заяви Державного підприємства «Енергоринок» у даній справі було відмовлено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивач 13.10.2016 (згідно відтиску штемпеля відділення поштового звязку на конверті) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу від 07.11.2016, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2016 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Коротун О.М., судді Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г., розгляд апеляційної скарги було призначено на 14.11.2016.

В судовому засіданні 14.11.2016 представник позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримала, просила її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.11.2016 проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Окрім цього подала письмові заперечення на апеляційну скаргу із посиланням на позицію Верховного Суду України в аналогічних спорах.

В судове засідання 14.11.2016 третя особа не зявилась, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 31.10.2016 ухвали суду від 28.10.2016.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обовязковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки ухвали Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності третьої особи (яка була належним чином повідомлена про час та місце судового засідання) за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, заслухавши присутніх представників учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Згідно ч.5 ст.106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом про визнання недійсним та скасування рішення Постійно діючої адміністративної колегії Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель від 09.09.2016 № 606-р/пк-пз, що було ухвалено за результатами розгляду скарги № UA/2016-08-17-000476-b.bl від 26.08.2016 Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» про порушення законодавства у сфері публічних закупівель.

При цьому, позов у даній справі мотивовано, зокрема, тим, що Постійно діюча адміністративна колегія АМК 09.09.2016 за результатом розгляду скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» зобовязала позивача внести зміни до документації з метою усунення порушень вимог частини 4 статті 22 та статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі».

Як вбачається із матеріалів справи, в ухвалі Господарського суду міста Києва від 07.10.2016 суд дійшов висновку про необхідність відмови у прийнятті позовної заяви на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 2 ГПК України передбачено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

За змістом пункту 3 частини першої статті 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Положеннями частини другої статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Разом із цим частиною другою статті 4 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Отже, виходячи із положень наведеної норми, законом може бути передбачено вирішення певних категорій публічно-правових спорів у порядку іншого судочинства.

Такий інший порядок передбачено, зокрема, частиною першою статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» № 2210-III.

Так, Законом України «Про захист економічної конкуренції», який визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин, саме і встановлено інший порядок судового вирішення спорів за участю органів АМКУ.

Зокрема, положеннями частини першої статті 60 цього Закону передбачено право заявника, відповідача, третьої особи оскаржити рішення органів АМКУ повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення.

З огляду на зміст цієї норми та зважаючи на положення статті 12 ГПК України, частини другої статті 4 КАС України, справи зі спорів про оскарження рішень органів АМКУ підвідомчі господарським судам і підлягають розгляду за правилами ГПК України, за винятком, відповідно до положень статті 19 КАС України, вирішення справ щодо оскарження рішень АМКУ з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері державних закупівель. (Аналогічна правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду України у справах № 3-256гс15 від 17.06.2015, №817/2806/13-а від 14.06.2016).

Разом з цим, згідно з пунктом 1 частини першої статті 62 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

А тому з урахуванням положень вищевикладених норм та враховуючи фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у прийнятті позовної заяви, оскільки така заява підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а не господарського, як помилково зазначив позивач. Таким чином, ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32 - 34, 36, 43, 49, 62, 99, 101105,106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Енергоринок» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2016 у справі № 910/18343/16 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.10.2016 у справі № 910/18343/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/18343/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

ОСОБА_1