ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2016 року Справа № 923/606/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Пінтеліної Т.Г. при секретарі Івлевій В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1 АДРЕСА_1

до Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" місцезнаходження: вул. Адмірала Макарова, буд. 203, м.Херсон,

про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, моральної шкоди

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явились;

від відповідача - Сапіга Д.П. дов. № б/н від 18.08.2014р.

08 червня 2016р. Позивач фізична особа ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Херсонської області з позовом до Відповідача Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія" та просить суд прийняти рішення, яким стягнути на користь Позивача 361961,97 грн., а саме

- заробітну плату - 11 408,43 грн., - вихідну допомогу в розмірі - 11 667,54 грн.

- компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі - 37 952,5 грн.

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені -121462,08 грн.

- матеріальну допомоги на оздоровлення у розмірі окладу 4004,67 грн. згідно колективного договору.

- винагороду за сумлінну працю в розмірі окладу - 4004,67 грн.

- стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки -121462,08 грн.

- відшкодування моральної шкоди в розмірі - 50 000 грн.

- витрати на правову допомогу в розмірі - 5000, 00 грн.

Позов подано саме до господарського суду Херсонської області, оскільки ухвалою від "24" грудня 2014 р. господарський суд Херсонської області порушив провадження у справі № 923/1804/14 про банкрутство Відповідача - Публічного акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія".

Суди мають керуватися приписами пункту 4 ст. 10 Закону України " Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", яким встановлено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до Боржника, у тому числі вимоги про стягнення заробітної плати.

Ухвалою від 09.06.2016р. суд прийняв позовну заяву та порушив провадження у даній справі. До суду надійшло від Позивача клопотання про звільнення від сплати судового збору щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 36-108) та докази, що дають йому право просити повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема, Відповідач доводить, що відсутня його вина у тому, що Позивач несвоєчасно отримав заборгованість по заробітній платі та трудову книжку, пояснюючи технічною неможливістю провести зарахування грошових коштів на картковий рахунок Позивача

Після ознайомлення із змістом відзиву Відповідача, у судовому засіданні 01.08.2016р. представник Позивача надав заяву про зменшення позовних вимог (а.с.117), просить стягнути - вихідну допомогу в розмірі -11 667,54 грн., - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені - 80 343,36 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки - 76 145,68 грн., - відшкодування моральної шкоди в розмірі - 50 000 грн.

Позивач та його представники у засіданні підтвердили свої вимоги про зменшення позовних вимог. Суд приймає зазначену заяву та продовжує розгляд справи з урахуванням саме цієї заяви про зменшення позовних вимог (а.с.117).

Також Позивач надав пояснення на відзив Відповідача, довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про розмір пенсії , виписку з карткового рахунку, представники сторін надали суду пояснення по справі.

Представник Відповідача заявив у судовому засіданні усне клопотання про оголошення у судовому засіданні перерви для надання можливості ознайомитись з матеріалами справи, представники Позивача не заперечують проти задоволення клопотання відповідача.

Відповідачем ПАТ «Таврійська будівельна» надано до матеріалів справи витяги з програми ПАТ «Приват-банку», підключену до Інтернет-банк Приват24 про зарахування на картковий рахунок на користь Позивача ОСОБА_1 заробітної плати в період з 2 листопада 2015 року по 16 травня 2016 року.

Як пояснив Відповідач, відповідно до вищезазначених витягів зазначено «статус картки недопускает зачисление».

На підставі вищевикладеного, Відповідач заявив клопотання про витребування додаткової інформації від ПАТ «Приватбанку».

Ухвалою від 01.08.2016р. суд витребував необхідну інформацію від ПАТ «Приватбанку» стосовно статусу платіжної картки Позивача, можливості здійснення операцій по зарахохуванню на картковий рахунок ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в період 2 листопада 2015 року по 16 травня 2016 року.

Ухвалою від 08.08.2016р. (т.1, а.с.214), з урахуванням клопотання сторін (т.1, а.с.211) суд визначив здійснити розгляд справи у розумні строки, з урахуванням приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Європейської конвенції з прав людини), розгляд справи відклав, призначиврозгляд справи на 29.08.16р.

17.08.2016р. Позивач остаточно визачив суму свох грошових вимог та просить стягнути з Відповідача вихідну допомогу в розмірі -11 667,54 грн., - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені - 80 343,36 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки - 76 145,68 грн., - відшкодування моральної шкоди в розмірі - 50 000 грн. (т.1, а.с.216-222).

Пунктом 4 ст. 22 ГПК України встановлено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

На запит сторін та суду, листом від 14.09.2016р. № 20.1.0.0.0/7-20160805/715 (т.2, а.с.36) ПАТ КБ Приватбанк повідомив, що платіжна карта Позивача була активною весь час, статус картки з моменту її відкриття не змінювався. Додано довідку про рух коштів на платіжній картці.

28.10.2016р. Відповідач надав до суду відзив на заяву Позивача про зменшення позовних вимог, де зазначає, що Позивачем невірно визначений період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки, невірно застосовано індексацію заробітної плати, неправомірно заявлено до стягнення вимоги за ст.117 КЗпП України та ст. 235 КЗпП одночасно, невірно вирахувана сума вихідної допомоги, неправомірно заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди, надано докази перерахування Позивачу 7154,63грн. вихідної допомоги (т.2,а.с.51-52).

В судовому засіданні оголошувались перерви для надання можливості сторонам ознайомитись з матеріалами справи, надати пояснення, міркування, додаткові докази.

Позивач позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача заперечує проти задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення Позивача та Відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

Як зазначає Позивач, 22.09.2003 року наказом ВАТ "Херсонський КСВМ" від 22.09.2003 року №144 к/пр, він був прийнятий на посаду електромонтер по ремонту і обслуговуванню 3 розряду в цех№1.

01.02.2005 року підприємство ВАТ "Херсонський КСВМ" реорганізовано шляхом приєднання до ЗАТ «Таврійська будівельна компанія», а з 31.05.2011р. перейменовано на ПАТ ««Таврійська будівельна компанія».

На підставі рішення Комсомольського районного суду м. Херсона, справа № 667/10072/14-ц, за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Таврійська будівельна компанія» про розірвання трудового договору, визнання звільненим за ч. 3. ст. 38 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) та зобов'язання видати довідку про роботу на підприємстві, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2016 року справа № 22-ц/791/1221/16, визнаний звільненим за ч. 3. ст. 38 КЗпП, у зв'язку з порушенням трудового законодавства з 30 вересня 2014 року.

26.05.2016р. Позивач повторною звернувся до Відповідача з вимогою про сплату заборгованість по заробітній платі на момент звільнення, внести запис в трудову книжку відповідно до рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 02.03.2016 р., переслати трудову книжку поштою з доставкою на зазначену адресу проживання, а саме: АДРЕСА_1, провести остаточний розрахунок у зв'язку із звільненням, видати довідку про роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності та кваліфікації, надати довідку про заборгованість заробітної плати на даному підприємстві. Проте відповіді не отримав.

Виходячи з відомостей розрахункового листа, наданого Відвідачем, довідки з ПФУ про «Індивідуальну відомість про застраховану особу», виписки з банку про зарахування грошових коштів по заробітній платі Позивачем самостійно проведено розрахунок заборгованості по заробітній платі, яка включає в себе: заробітну плату; вихідну допомогу при звільнені за п.З. ст.38 КЗпП; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а також проведено розрахунок щодо стягнення інших виплат: - матеріальної допомоги на оздоровлення; - стягнення винагороди за сумлінну працю;- а також стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки; - відшкодування моральної шкоди. За розрахунками Позивача, за період роботи у Відповідача перед Позивачем виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 34349,82 грн., що підтверджується розрахунковим листом, виплачено заробітну плату з 14.05.2016 року по 23.05.2016 року в розмірі 22941,39 грн.

Як самостійно визначив Позивач, загальна сума заборгованості по виплатам, пов'язаних із трудовими правовідносинами становить 361 961,97 грн. із них по: загальній сума заборгованості по заробітній платі на теперішній час складає 182490,55 грн., з якої:заробітна плата 11 408,43 грн.:-вихідну допомогу в розмірі 11 667,54 грн. (ст.44 КЗпП);

Середньомісячна кількість робочих днів розрахована Позивачем шляхом ділення сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, встановленим з дотриманням вимог законодавства, на кількість цих місяців, тобто на два (липень-серпень), що дорівнює : 3889,18 грн х3= 11667,54 грн. - компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 37 952,5 грн. (22.09.2014 року по 30.09.2016 р.; 17 років роботи х 2232,5 грн.(суму взято з розрахункового листа за вересень 2014 р.);

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені - 121462,08 грн.

(Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100; зарплата за два місяці, які передують звільненню, - 3773,69+4004,67=7778,36 / 39 роб.дні=199,45 грн. (середньоденна) та помножена на робочі дні в кожному місяці = 121462,08).

Загальна сума заборгованості по іншим виплатам на теперішній часза підахунками Позивача складає 179471,42 грн., з яких: матеріальна допомоги на оздоровлення у розмірі окладу 4004,67 грн. згідно колективного договору, - стягнення винагороди за сумлінну працю в розмірі окладу 4004,67 грн., - стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки -121462,08 грн., відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.-витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Подаючи позов, Позивач керувався тим, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком відповідно до ст. 233 КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК, ст. З ЦПК кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Трудові спори підлягають безпосередньому розгляду в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах (статті 231, 232 КЗпП).

Разом з тим, 24 грудня 2014 р. ухвалою господарського суду Херсонської області порушено провадження у справі про банкрутство № 923/1804/14, введено процедуру розпорядження майном боржника. Відповідно до ст.10 Господарського процесуального кодексу України даний спір підвідомчий господарському суду Херсонської області, у зв'язку з порушенням справи про банкрутство відносно ПАТ "Таврійська будівельна компанія".

У відповідності до п.1 ст.2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Відповідно до ч.4 ст.10 Закону, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, тощо.

Також, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Листі від 07.05.2013 р. № 709/0/4-13 «Про визначення юрисдикції спору про стягнення заробітної плати у випадку банкрутства боржника» зауважив, що вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи за позовом про стягнення заробітної плати з роботодавця, судам слід враховувати положення пункту 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимоги статті 15 ЦПК, статті 12 ГПК та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо таку ухвалу постановлено після 19 січня 2013 р.

Позивач зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, Позивач стверджує, що Відповідач своїми неправомірними та тривалими діями спричинив ОСОБА_1. моральну шкоду шляхом порушення його права на отримання своєчасно заробітної плати та не здійсненні розрахунку при звільненні. Позивачем втрачені нормальні життєві зв'язки, тому, був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, він відчував хвилювався про те, як матеріально забезпечити себе та свою сім'ю, що тримало мене в постійній нервовій та психологічній напрузі, ці всі обставини призвели до постійних стресів та душевних страждань.

Моральну шкоду, що була нанесена неправомірними діями Відповідачів, я оцінюю в 50000 гривень.

Дана справа розглядається господарським судом Херсонської області у зв'язку з наявністю справи про банкрутство ПАТ "Таврійська будівельна компанія", відповідно до вимог ч.4 ст.10 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. Факт порушення справи про банкрутство ПАТ "Таврійська будівельна компанія" підтверджується витягом з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 25-26).

В судовому засіданні 01.08.2016р., 29.08.2016р. та 06.09.2016р. оголошувалася перерва для отримання відповіді на запит суду від ПАТ «Приватбанку».

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 3 вказаного Порядку встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так відповідно до абз.2. п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.93 р. № 58, зазначено, що «днем звільнення вважається останній день роботи».

Відповідно до ст. 241 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1, згідно наказу № 14-к/зв про припинення трудового договору був звільнений з роботи 30.09.2014року, а остаточний розрахунок з ним проведено 2 червня 2016року, відповідно до платіжного доручення № 4408 від 02.06.2016р. та відомості на розподілення заробітної плати ПАТ «Таврійська будівельна компанія» (а.с 42-43).

Отже, в наказі на звільнення зазначено «звільнити з 30 вересня 2014року», Позивач вважається звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення. Оскільки строк звільнення починається з 30 вересня 2014року, наступний за ним день - 1 жовтня 2014року. Виходячи з цього, працівник вважатиметься звільненим з 1 жовтня (останніми двома календарними місяцями роботи, що передували звільненню є серпень та вересень 2014року).

Як встановлено судом, на підприємстві відповідача облік робочого часу електромонтерів з обслуговування електроустаткування ведеться в годинах, що підтверджується відповідними табелями робочого часу та табелями - нарядами ПАТ «ТБК» (т.1, а.с.54-57).

Відтак, Позивач за останні два календарні місяці роботи, що передують даті його звільнення - 30.09.2014р., тобто події, з якою пов'язана відповідна виплата (абзац З п.2 Порядку), розмір заробітної плати за серпень та вересень 2014 року з врахуванням п.4. розділу III Порядку, складає 3495,39грн. (1669,01грн. серпень 2014р.) + 831,18грн. вересень 2014р.), кількість фактично відпрацьованих годин за цей період - 197, отже середньогодинна заробітна плата становить 17,74грн./годину (3495,39грн.: 197годин).

Таким чином, факт порушення прав Позивача щодо проведення розрахунку у день звільнення та вина Відповідача є безспірними, що обумовлює необхідність застосування норм права щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за увесь затримки розрахунку, з врахуванням тривалості робочого часу на 2014, 2015, 2016рік викладеної в листах Міністерства соціальної політики України № 9884/0/14-13/13 від 04.09.2013р., № 560/13/133-15 від 18.09.2015року, № 10196/0/14-14/13 та від 09.09.2014року (т.1, а.с.94-99) складає 3352 робочі години, обраховані від дати звільнення (01.10.2014р.) по 02.06.2016року (остаточний розрахунок) (а саме : жовтень 2014р.- 184год, листопад 2014р.- 160год., грудень 2014р.- 183год., січень-грудень 2015р. - 1995год., січень 2016р.-151год., лютий 2016р.-168год., березень 2016р.-175год., квітень 2016р.- 168год., травень 2016р. -152год., червень 2016р -16год.)

За таких фактичних обставин середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку Позивачу за період часу з 01.10.2014р. по 02.06.2016р. становить 54464,48грн. (17,74грн. х 3352 робочі години = 59464,48грн.).

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в день звільнення позивача з роботи, а саме 30.09.2014 року, трудова книжка позивачу не була видана. Сторона відповідача стверджує, що трудова книжка не була видана у зв'язку з тим, що між ПАТ «Таврійська будівельна компанія» та ОСОБА_1 існує спір про припинення трудових відносин. Натомість, сторона позивача стверджує, що Позивач 14.10.2014року звернувся до Відповідача з заявою про виплату заробітної плати («з листопада 2013року до дня звільнення та видати трудову книжку»), проте його прохання були проігноровані.

Проте суд звертає увагу, що зі змісту частини 1 статті 47 КЗпП України саме на роботодавця (власника або уповноважений орган) законодавцем покладено обов'язок в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

В матеріалах справи не міститься належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову Позивача отримати трудову книжку, а саме належним чином складений акт підприємства, в якому б було зафіксована дана обставина, та направлення саме в день звільнення відповідача письмового повідомлення останньому про необхідність звернення до відділу кадрів підприємства за отриманням трудової книжки, що відповідало б вимогам п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи відповідний лист із проханням з'явитись на підприємство для отримання трудової книжки Відповідачем було направлено Позивачу лише 21.10.2014року, про що свідчить копія даного листа від 21.10.2014 року та копія квитанції відділення зв'язку від 21.10.2014 року (т.1, а.с.64).

А тому твердження Позивача про те, що оскільки ним було отримано трудову книжку саме 25.06.2016року, а відтак Відповідач має сплатити йому середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період часу з 01.10.2014року по 25.06.2016 року суд не приймає до уваги, оскільки отримавши відповідне повідомлення про необхідність з'явитись на підприємство за трудовою книжкою, і звернувшись із письмовою заявою про внесення запису в трудову книжку та надіслання трудової книжки поштовим зв'язком лише 07.06.2016 року, суд оцінює як зловживання Позивачем своїми трудовими правами, оскільки останній не був позбавлений можливості після отримання відповідного повідомлення відразу звернутись до відділу кадрів підприємства особисто або із письмовою заявою через поштові засоби зв'язку про видачу або надсилання йому трудової книжки.

Згідно п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що право Позивача дійсно порушено та останній має право на середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. Однак, визначаючи період такої затримки, суд вважає, що останній слід рахувати з дня звільнення Позивача, тобто з 01.10.2014 року, по день отримання відповідного повідомлення про необхідність з'явитись на підприємство за видачею трудової книжки, тобто по 21.10.2014 року, що становите 120 робочих годин (обраховані 15 робочих днів х 8 робочих годин).

А тому, середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку затримкою видачі трудової книжки Позивачу за період з 01.10.2014року по 21.10.2014 року становитиме 2128,80грн. (17,74 грн. х 120 роб. год = 2128,80 грн.).

Суд враховує, що Позивач має право на стягнення з Відповідача середнього заробітку і за затримку видачі трудової книжки за ст. 235 КЗпП України, і за час затримки виплат усіх належних йому сум при звільненні за ст. 117 КЗпП України, але подвійне стягнення середнього заробітку законодавством не допускається, так як це буде не співрозмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Стягнення подвійної середньої заробітної плати за один і той же період суперечить нормам трудового законодавства, оскільки стягнення середнього заробітку в даному випадку є компенсацією втраченого заробітку працівника у зв'язку з затримкою розрахунку, видачі трудової книжки при звільненні, тому ця компенсація не може перевищувати заробітну плату, яку мав працівник до звільнення.

Дана правова позиція викладена в Рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 6-23123св13 від 17.07.2013р. та № 6-46108св13 від 15.01.2014р.

Крім цього, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013р. за № 9-рп/2013 справа № 1-18/2013 слідує, що середній заробіток за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні охоплюються поняттям заробітної плати. Оскільки заробітна плата не може бути виплачена двічі за один і той же період, то середній заробіток за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні в одинарному розмірі, за період що хронологічно охоплюється зобов'язаннями відповідача щодо обох видів спірних відносин.

Ураховуючи, що більш тривале порушення трудових прав позивача викликане затримкою розрахунку при звільненні за ст. 117 КЗпП України, то суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 117 КЗпП України, пов'язане з затримкою розрахунку при звільненні в розмірі 59464,48грн.

Відповідно до абз.5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до розділу IV Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу включається доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (аиплачені) платникові податку відповідно до умов трудового договору (контракту). Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету встановлено ст.168 ПКУкраїни.

Так згідно із пп.168.1.1. п.168.1 ст.168 ПК України податковий агент (пп. 14.1180 пі4.1 ст 14 ПК України), що нараховує (виплачує, надає) оподаткований дохідна користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 167.1. ст. 167 розділу IV Кодексу ставка ПДФО до бази оподаткування у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами становить 18 відсотків.

Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 р. № 909-VIII ставка ПДФО більше не залежить від розміру доходу, а є сталою (у 2016 році - 18%, із 2017 року-17%).

Підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПКУ передбачено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника, зобов'язаний утримувати збір із суми такого доходу за його рахунок. Ставка збору складає 1,5 відсотки об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту (підпункт 1.3 пункт 161 підрозділу 10 розділу XX ПКУ).

Обчислений середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку Позивачу період часу з 01.10.2014 по 02.06.2016р. в сумі 54464,48грн. оподатковується податком на доходи фізичних осіб в розмірі 18% на суму 10703,60грн. та воєнного збору 1,5% на суму 891,97грн. Разом обов'язкові податки та збори складають (ПДФО 18%+ воєнний збір 1,5%) складають 11595,57грн.

Отже, Відповідач зобов'язаний сплатити Позивачеві середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з урахуванням утримання обов'язкових податків та зборів у сумі 47868,91грн.

В іншій частині позовні вимоги відхиляються.

Що ж стосується позовних вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до наказу № 14-к/зв від 21.06.2016 року Позивач звільнений за власним бажанням. Доказів оскарження, визнання недійсним або скасування наказу № 14-к/зв від 21.06.2016 року суду надано не було, а відтак суд вважає, що позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги є безпідставними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачем ОСОБА_1 при пред'явленні позову були заявлені, зокрема, вимоги про відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавство про судовий збір застосовується на час вчинення процесуальних дій, зокрема на час подання позовної заяви.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України від 8 липня 2011 року «Про судовий збір», який набрав чинності 1 листопада 2011р. При цьому з 1 вересня 2015 року набули чинності зміни до вказаного Закону України щодо сплати судового збору на підставі Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VIII.

Отже, Позивачу за вимогу щодо відшкодування моральної шкоди необхідно було сплатити судовий збір у повному розмірі, у відповідності до Закону України «Про судовий збір»,

Проте, в порушення Закону України «Про судовий збір» позивач надає квитанцію про сплату судового збору у розмірі 698,00грн. (а.с.191) за стягнення моральної шкоди в розмір 50 000,00грн., тобто з порушенням Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ст. Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може відстрочити, розстрочити або зменшити розмір судового збору, або звільнити від сплати на підставі саме відомостей про майновий стан сторони. Позивачем 25.07.2016р. заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору (т.1, а.с.111-115), проте до суду не подавались відомості про майновий стан. Копія пенсійного посвідчення та копії листів медичного обстеження, додані до клопотання , не містять будь-якої інформації про майновий стан Позивача.

Разом з тим, 08.08.2016р. Позивач надав до суду інше клопотання про зменшення розміру суми судового збору та квитанцію від 08.08.2016р. № 01 про оплату судового збору в сумі 689грн. (т.1, а.с.189-191). Отже, позовна вимога про стягнення моральної шкоди не сплачена судовий збір у повному обсязі.

За таких обставин суд залишає вимогу Позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00грн без розгляду, а клопотання про звільнення о від сплати судового збору та зменшення його розміру - без задоволення, як необгрунтовані. При цоьму суд зазначає, що сплачений судовий збір (квитанція від 08.08.2016р. № 01 про оплату судового збору в сумі 689грн.) може бути повернений Позивачу на підставі його заяви відповідно до п.4 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи результат вирішення спору, судові витрати у справі підлягають розподілу пропорційно задоволених позовних вимог. В той же час, з огляду на звільнення Позивача від сплати судового збору, стягнення судових витрат з Відповідача необхідно здійснити на користь Державного бюджету України, згідно з приписами ст.49 ГПК України.

Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України, керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, ч.4 ст.10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ПАТ "Таврійська будівельна компанія" (м. Херсон, вул. Адмірала Макарова, 203, ідентифікаційний код 32702078) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3) середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 01.10.2014р. по 02.06.2016р. в сумі 47 868,91 грн. (Сорок сім тисіч вісімсот шістдесят вісім грн. 91 коп.) Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. Стягнути з ПАТ "Таврійська будівельна компанія" (73011,м. Херсон, вул. Адмірала Макарова 203) в доход спеціального фонду Державного бюджету України (на р/р № 3002 в ГУДКСУ у Херсонській області, МФО 852010, , одержувач УДКСУ у місті Херсоні, призначення платежу - судовий збір, код 03500045) 1450, 00 грн. (Одна тисяча чотириста п'ятдесят гривень) судового збору. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позовні вимоги ( про виплату вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки , матеріальну допомоги на оздоровлення згідно колективного договору, винагороду за сумлінну працю в розмірі окладу, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки ) відхилити.

5. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. залишити без розгляду.

Повне рішення складено

16.11.2016р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна