донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

15.11.2016 справа №6/5009/5384/11

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді Склярук О.І. Агапов О.Л., Дучал Н.М.

При секретарі Поляковій О.А.

за участю представників сторін:
за участю прокурора: від позивача: від відповідача 1, 2, 4:Хряк О.О., за посвідченням - прокуратура Харків.обл. не з'явився не з'явилися
від відповідача 3: від третьої особи:Сушко А.С., за довіреністю не з'явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуПриватного акціонерного товариства «Приазовкурорт», м. Бердянськ Запорізької області
на рішення господарського суду Запорізької області
від08.11.2011р.
у справі№ 6/5009/5384/11 (суддя Місюра Л.С.)
за позовомЗаступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, м.Київ
до відповідачів: 1. Запорізької міської ради, м. Запоріжжя 2.Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», м. Київ 3.Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт», м. Бердянськ Запорізької області 4. Виконавчого комітету Запорізької міської ради, м.Запоріжжя

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1. Орендне підприємство «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», м. Запоріжжя
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:2. Федерації профспілок України, м. Київ; 3. Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, м. Київ; 4. Запорізької обласної ради професійних спілок, м.Запоріжжя

провизнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №349/16 від 30.10.2003р. «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по вул. Ленській, 45»; визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомості по вул. Ленський, 45 Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» загальною площею 20584 кв.м., які розташовані за адресою: вул. Ленський, 45, м.Запоріжжя; витребування із незаконного володіння приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» спірних об'єктів нерухомості у власність держави в особі Фонду державного майна України

В С Т А Н О В И В:

Заступник прокурора Запорізької області м. Запоріжжя в інтересах держави в особі Фонду державного майна України м. Київ звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Запорізької міської ради, Приватного акціонерного товариства лікувально -оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця", Приватного акціонерного товариства „Приазовкурорт", Виконавчого комітету Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Орендне підприємство „Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Федерація профспілок України м. Київ, Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності м. Київ, Запорізька обласна рада професійних спілок м. Запоріжжя, про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 349/16 від 30.10.2003р. „Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по вул. Ленській, 45", про визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомості по вул. Ленський, 45, Приватного акціонерного товариства „Приазовкурорт" загальною площею 20584 кв. м., які розташовані за адресою: вул. Ленський, 45, м. Запоріжжя Запорізької області, про витребування із незаконного володіння Приватного акціонерного товариства „Приазовкурорт" спірних об'єктів нерухомості у власність держави в особі Фонду державного майна України

До першого судового засідання від прокурора поступила заява про уточнення позовних вимог, в зв'язку з тим, що прокурор перелік спірного майна вказав лише в тексті позовної заяви, а в резолютивної частині позову, не зазначивши перелік спірного майна, лише просив його витребувати з чужого незаконного володіння. Остаточно прокурор просить визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 349/16 від 30.10.2003р. "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по вул. Ленській, 45 за Закритим акціонерним товариством "Приазовкурорт" згідно із додатком до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 30.10.2003р. № 349/16 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ленська, 45 (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № 1-0033 загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний №1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2); визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомого майна приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ленська, 45 (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № 1-0033 загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний №1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2); та витребувати із незаконного володіння приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" спірні об'єкти нерухомості, розташовані за адресою вул. Ленська, 45, м. Запоріжжя (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № І-ООЗЗ загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний № 1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2) у власність держави в особі Фонду державного майна України.

Господарським судом Запорізької області по справі № 6-5009-5384-11 від 08.11.2011р. прийнято рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним (скасовано) рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 349/16 від 30.10.2003р. "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по вул. Ленській, 45 за Закритим акціонерним товариством "Приазовкурорт" згідно із додатком до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 30.10.2003р. №349/16 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ленська, 45 (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № 1-0033 загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний № 1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2).

Визнано право власності за державою в особі Фонду державного майна України на об'єкти нерухомого майна Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт"за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ленська, 45 (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № 1-0033 загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний № 1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м2; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2).

Витребувано із незаконного володіння Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" спірні об'єкти нерухомості, розташовані за адресою вул. Ленська, 45, м.Запоріжжя (адміністративна будівля літера Д-2 інвентарний № 1-0001 загальною площею 639,6 м2; будинок культури літера А-2 інвентарний № 1-0002 загальною площею 2042,6 м2; їдальня літера Б-2 інвентарний № 1-0003 загальною площею 3323,7 м2; корпус № 2 літера У-5 інвентарний № 1-0005 загальною площею 5852,12 м2; корпус № 9 літера Е інвентарний № 1-0015; корпус № 11 літери В В1 інвентарний № 1-0010 загальною площею 310,5 м2; побутове приміщення літера О інвентарний № І-ООЗЗ загальною площею 45,1 м2; магазин літера Н інвентарний № 1-0034 загальною площею 152,1 м2; корпус № 1 літера Т-5 інвентарний № 1-0004 загальною площею 2892,43 м2; колишня їдальня літера Г інвентарний № 1-0007 загальною площею 572,8 м"; лікувально-діагностичне відділення літера Ф-3 інвентарний № 1-0043 загальною площею 4741,5 м2; склад РЄУ літера М інвентарний № 1-0035 загальною площею 93,6 м2) у власність держави в особі Фонду державного майна України.

Припинено провадження по справі до Запорізької міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 349/16 від 30.10.2003р., визнання права власності на спірне майно за державою в особі Фонду державного майна України та витребування з незаконного володіння Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" спірних об'єктів нерухомості.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства лікувально -оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця" на користь державного бюджету України держмито в сумі 8 528,33 грн. та витрати на ІТЗ судового процесу в сумі 78,67 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства „Приазовкурорт" на користь державного бюджету України держмито в сумі 8 528,33 грн. та витрати на ІТЗ судового процесу в сумі 78,67 грн.

Стягнуто з Виконавчого комітету Запорізької міської ради на користь державного бюджету України держмито в сумі 8 528,33 грн. та витрати на ІТЗ судового процесу в сумі 78,67 грн.

Рішення обгрунтовано доведеністю позовних вимог в частині їх задоволення.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Приазовкурорт» звернулося до Донецького апеляційного господарського суду з клопотанням про відновлення пропущенного процесуального строку на подання апеляційної скарги та з апеляційною скаргою, в якій просило рішення по справі скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає, що рішення у справі прийнято з порушенням норм матеріального права без врахування усіх обставин справи. Зокрема, посилається, що прокурором та Фондом державного майна України не доведено, що спірне майно є державною власністю. Крім того, наполягає, що в даному випадку, пропущено строк позовної давності.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 19.01.2012р. відновлено пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги та порушено апеляційне провадження у справі № 6/5009/5384/11.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 27.03.2012р. у справі призначено судову будівельно-технічну та економічну експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз, у зв'язку з чим апеляційне провадження було зупинено.

Згідно висновку будівельно-технічної та економічної експертизи, надати відповіді на поставленні питання не є можливим. Висновок взято судовою колегією до відома.

26.07.2016р. від прокуратури Запорізької області надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 15.08.2016р. поновлено апеляційне провадження у справі № 6/5009/5384/11.

Представник заявника апеляційної скарги та представник ПраТ «Укрпрофоздоровниця» в судових засіданнях просили рішення по справі скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог. Крім того надали до Донецького апеляційного господарського суду письмові пояснення щодо початку перебігу строку позовної давності.

В судових засіданнях прокурор та представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Просили рішення по справі залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Крім того, Фонд державного майна України надав письмові пояснення по справі, зокрема і щодо початку перебігу строку позовної давності.

Представники виконавчого комітету Запорізької міської ради, Запорізької міської ради, орендного підприємства «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», Федерації профспілок України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Запорізької обласної ради професійних спілок в судове засідання не з'явилялися. Про час та місце проведення судових засідань були повідомлені належним чином.Ухвалами Донецького апеляційного господарського суду явка сторін не була визнана обов'язковою.

Від Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на адресу Донецького апеляційного господарського суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представників. Клопотання судовою колегією задоволено.

З огляду на вище викладене та приписи ст.101 ГПК України, судова колегія вважає за можливим розглянути справу за участю представників сторін, які з'явилися в судове засідання.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядають вимоги, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Дослідивши обставини справи, апеляційну скаргу, вислухав пояснення представників сторін, прокурора, судова колегія зазначає наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання Постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960р. № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язане було передати до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з п. 2 вказаної Постанови майно передавалося профспілковим органам у відання.

Згідно з Додатком №1 до цієї Постанови, у віддання був переданий санаторій ім.. ім. XVIII партз'їзду с. Великий Луг Запорізької області, який в подальшому був перейменований в Санаторій "Великий Луг".

Правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Згідно зі статутом, ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" створене на майні засновників - Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності, та зареєстроване рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Києва № 1971 від 23.12.1991р. В подальшому правонаступником ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" стало ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

На час розгляду справи у суді, Постанова Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 №606 не визнана недійсною та не скасована.

Місцевим господарським судом також було встановлено, що ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" 30.07.1999р. зареєструвало в БТІ право власності на спірне майно за собою, як вказано в Реєстраційному посвідчені, на підставі Постанови Ради федерації незалежних профспілок України від 22.11.1991р. № П-11-1, Переліку від 12.01.1993р. (а.с.7, т. 5).

30.10.2002р. був складений Акт приймання - передачі майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, що належить на праві власності ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" у власність ЗАТ "Приазовкурорт", як внесок до статутного фонду (т. 1, а. с. 22).

Згідно додатку № 6 до вказаного Акту приймання -передачі майнового комплексу від 30.10.2002р. ЗАТ лікувально -оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця" передала у власність, як внесок до статутного фонду, а ЗАТ "Приазовкурорт" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Приазовкурорт"), прийняло у власність, як внесок засновника до статутного фонду майно - Санаторій "Великий Луг", згідно додатку до Акту приймання -передачі, вартістю 43 485 200 грн. (а. с. 23, т.1).

14.11.2002р. був зареєстрований Статут ЗАТ "Приазовкурорт", в п. 4.1 якого зазначено, що засновниками ЗАТ "Приазовкурорт" є ЗАТ лікувально -оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" та Запорізька обласна Рада професійних спілок (т. 1, а. с. 34).

Згідно п.5.2. Статуту ЗАТ "Приазовкурорт", для забезпечення діяльності товариства утворюється статутний фонд у розмірі 43 486 200 грн. (частка ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" та частка Запорізької обласної Ради професійних спілок).

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 349/16 від 30.10.2003р. "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по вул. Ленській, 45, вирішено оформити право власності на об'єкти нерухомості по вул. Ленській, 45, за Закритим акціонерним товариством "Приазовкурорт", зокрема: адмінбудівля, інв. №1-0001 Д-2, 639,6 кв. м.; будинок культури, інв. №1-0002 А-2, 2042,6 кв. м.; їдальня, інв. №1-0003 Б-2, 3323,7 кв. м.; корпус №2, інв. №1-0005 У-5, 5852,12 кв. м.; корпус №9 в стадії руйнування, інв. №1-0015 Е; корпус №11 в стадії руйнування, інв. №1-0010 В, 81,9 кв. м.; побутове приміщення, інв. №1-0033 О, 45,1 кв. м.; магазин, інв. №1-0034 Н, 152,1 кв. м.; корпус №1, інв. №1-0004 Т-5, 2892,43 кв. м.; колишня їдальня, інв. №1-0007 Г, 572,8 кв. м.; лікувально-діагностичне відділення, інв. №1-0043 Ф-3, 4741,5 кв. м.; склад РЄУ, інв. №1-0035 М, 93,6 кв. м.; корпус №11, інв. №1-0010 В1, 228,6 кв. м. та доручено ОП "ЗМБТІ" оформити та видати Закритому акціонерному товариству "Приазовкурорт"свідоцтво про право власності на зазначені об'єкти нерухомості (а.с. 25 т.1).

На підставі вказаного рішення, 17.11.2003р. виконавчий комітет Запорізької міської ради видав Закритому акціонерному товариству "Приазовкурорт" Свідоцтво про право власності на вказане вище нерухоме майно (а.с. 26 т.1).

Прокурор вважає, що зазначене вище рішення прийнято з порушенням діючого на той час законодавства. Зокрема, посилається, що оскільки спірне майно є державним, то ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" не мала права розпоряджатися цим майном, а відповідно не мало права передавати це майно у статутний фонд ЗАТ "Приазовкурорт". За таких обставин рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 349/16 від 30.10.2003р. "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомості по вул. Ленській, 45 за Закритим акціонерним товариством "Приазовкурорт" прийнято з порушенням законодавства у зв'язку з чим звернувся до господарського суду з відподвіним позовом.

Як зазначалося вище, позовні вимоги задоволено частково. Рішення обгрунтовано доведеністю позовних вимог в частині їх задоволення.

Судова колегія відповідно до приписів ст.101 ГПК України повторно переглядаючи справу, зазначає наступне.

Що стосується позовної вимоги про визнання права власності за державою щодо спірного майна, то колегія судів виходить з наступного.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як свідчать матеріали справи, відповідачі не вважають спірне майно державною власністю, посилаючись, при цьому, і на позицію Вищого господарського суду України з цього питання, по окремим справам.

В свою чергу, прокурор та позивач, також посилаючись на позицію Вищого господарського суду України, наполягають, що спірне майно є державною власністю.

Розглядаючи зазначену позовну вимогу, колегія суддів бере до уваги правову позицію Верховного суду України, яка зазначена, зокрема, у Висновках Верховного суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 111-16 ГПК, за I півріччя 2015р. Спори про право власності та інші речові права (лист Верховного суду від 01.01.2016р.).

Так, усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Верховний суд прийшов до висновку, що у зв'язку із законодавчою невизначеністю правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР і з метою його збереження в інтересах громадян України Верховна Рада України Постановою від 04.02.1994р. N 3943-XII "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" встановила, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Оскільки спірне майно розташовано на території України й перебувало у віданні профспілок України, таке майно не могло бути відчужено без згоди його власника - держави в особі Фонду державного майна України.

Обгрунтовуючи зазначену позицію, Верховний суд зазначив наступне.

Відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 23.04.1960р. N 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" (далі - постанова N 606) усі діючі госпрозрахункові санаторії (згідно з додатком до постанови N 606), будинки відпочинку та пансіонати Міністерства охорони здоров'я зобов'язане було передати у строк до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок із метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з пунктом 2 постанови N 606 майно передавалося профспілковим організаціям у відання.

Указом Президії Верховної Ради України від 30.08.1991р. N 1452-XII "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" та Законом України від 10.09.1991р. N1540-XII "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990р. "Про захист суверенних прав власності Української РСР" N 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Зі змісту наведених вище положень законодавства вбачається, що передача майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів міста Києва від 23.12.1991р. N 971 зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" як підприємство, що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому частка майна Федерації професійних спілок України, переданого до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", становить 92,92 % розміру статутного фонду.

Водночас профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією.

Отже, спірні об'єкти були майновими комплексами громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

За таких обставин на момент створення ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згодою власника.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992р. "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передані тимчасово Фонду державного майна України.

Щодо майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР у зв'язку із законодавчою невизначеністю правонаступників такого майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР та з метою його збереження в інтересах громадян України Верховна Рада України Постановою від 04.02.1994р. N 3943-XII встановила, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України та Закону України "Про Фонд державного майна України", з прийняттям якого наведене положення втратило чинність, Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна.

Отже, оскільки у справі, що розглядається, спірне майно розташовано на території України та перебувало у віданні загальносоюзної громадської організації, а на момент створення ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" - у державній власності, то таке майно не могло бути відчужене без згоди його власника - держави в особі Фонду державного майна України.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно було створено до 1990р. та передано у складі цілісного майнового комплексу третьому відповідачу по цій справі.

Зазначена передача відбувалася без згоди держави в особі Фонду державного майна України, а тому спірне майно є державною власністю.

Твердження відповідачів, що спірне майно після 1990 року було поліпшене або реконструйовано, також не підтверджується відповідними доказами. Крім того, оскільки спірне майно не вибувало з власності держави та було передано профспілкам тільки у видання, то його поліпшення могли здійснюватися лише за згодою власника - Фонду державного майна України. Доказів наявності такої згоди матеріали справи не містять, а тому реконструкція або поліпшення спірного майна, не мала наслідком втрати державою права власності на таке майно.

З огляду на наведене, позовні вимоги щодо визнання за державою права власності на спірне майно, є такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи вище викладене, посилання заявника апеляційної скарги щодо недоведеності прокурором та Фондом державного майна України наявності права власності у держави на спірне майно, судової колегією не можуть бути прийняти до уваги.

Що стосується позовної вимоги про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння

2) було викрадено у власника або у особи, якій він передав майно у володіння

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання віндикаційного позову. Це речово-правовий позов, що може бути пред'явлений лише у випадку відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин. Незаконність володіння майном відповідача повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне володіння чужим майном, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до приписів ст. 387 ЦК України під незаконним володінням слід розуміти усяке фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави; або правова підстава якого відпала; або правова підстава якого недійсна. Власник може вимагати повернення свого майна за віндикаційним позовом лише в тому випадку, якщо інша особа володіє його майном незаконно.

З матеріалів справи вбачається, що третій відповідач по справі без відповідної правової підстави незаконно заволодів спірним майном і на час прийняття рішення по справі, частина спірного майна знаходиться саме у третього відповідача. З огляду на наведене, позовні вимоги щодо витребування вище зазначеного майна також підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсними окремих пунктів рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради.

Предметом цієї справи, зокрема, є позовні вимоги щодо визнання недійсним пунктів рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради Запорізької області №349/16 від 30.10.2003р. "Про оформлення права власності», яким вирішено оформити право власності на спірні об'єкти нерухомого майна.

За своєю правовою суттю, рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради "Про оформлення права власності» є актом ненормативного характеру.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації -в даному випадку інтересів держави. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України".

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Органи місцевого самоврядування у своїй діяльності керуються нормами Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", який визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, встановлює перелік повноважень органів місцевого самоврядування та перелік питань, вирішення яких віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування, та види рішень, які приймаються органами місцевого самоврядування за результатами розгляду певних питань віднесених до їх компетенції.

За приписами ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад згідно із ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Статтями 25, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання.

Згідно зі ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповдіно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в цій галузі віднесені облік та реєстрація відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Згідно до Тимчасового положення "Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно", оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію.

Таким чином, з аналізу вище наведених норм законодавства, судом встановлено, що на час винесення Виконавчим комітетом Запорізької міської ради оспорюваного рішення визначений законом обсяг повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку передбачав здійснення заходів, спрямованих на оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за фізичними чи юридичними особами за наявності встановленого діючим на той час законодавством переліку правовстановлюючих документів. Тобто рішення виконавчим комітетом Запорізької міської ради було прийнято в межах його компетенції.

Про те зазначено рішення, в частині оскаржуваємих пунктів, порушує права власності держави з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що спірне майно, яке було передано до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", належить до державної власності. ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", не набувши на законних підставах права власності на спірне майно, не мало права без згоди Фонду державного майна України передавати спірне майно у власність ЗАТ "Приазовкурорт".

Оскільки на момент прийняття виконавчим комітетом Запорізької міської ради оскаржуваного рішення спірне нерухоме майно перебувало у державній власності, судова колегія вважає обґрунтованими доводи прокурора та позивача про порушення вказаним рішенням інтересів держави.

Згідно зі статтею 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються недійсними в судовому порядку.

Частина 1 ст.16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Частиною 1 статті 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом недійсним та скасовується.

За таких обставин позовні вимоги, в цій частині, підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор, звертаючись до господарського суду з позовом просив визнати поважними причини непред'явлення раніше прокурором даного позову та просив поновити строк позовної давності за цим позовом. За твердженням прокурора про порушення інтересів держави він дізнався у ході прокурорської перевірки на виконання доручення від 04.08.2011р. Генеральної прокуратури України. Відповідні доводи прокурора не суперечать матеріалам справи. Позивач (Фонд державного майна України) з таким клопотанням не звертався, вважаючи, що про порушення своїх прав саме відповідачами по цій справі, він дізнався тільки за наслідками перевірки прокуратури.

ПрАТ «Приазовкурорт» подано клопотання про застосування позовної давності.

Місцевий господарський суд поновив строк позовної давності, визнавши поважними причини пропуску строку позовної давності.

Судова колегія щодо строку позовної давності по цій справі, вважає за доцільне зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 ст.32 цієї Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національному законодавстві держав - учасниць Конвенції виконує кілька завдань у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія «Юкос» проти Росії, пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполучених Королівства).

У ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосуванню якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції чинній на час подання позову в даній справі) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів держави або громадянина в суді в межах повноважень, визначених в законі звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справи за його участю, тощо.

Згідно з частиною першою четвертою статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовами інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладання мирової угоди.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Як зазначалося в позовній заяві прокурора з даної справи

- Постановою ВРУ від 04.02.1994р. № 3943-ХП «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР визначено, що тимчасово до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, останнє є загальнодержавною власністю. Пунктом 3 цієї постанови також передбачено, що до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, ФДМУ здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів),

- згідно зі статтею 1 Тимчасового положення про ФДМУ затвердженого постановою ВРУ від 07.07.1992р. названий фонд здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю

Відтак, на думку прокурора власником спірного майна на момент видання спірного розпорядження була держава в особі ФДМУ, який визначено позивачем по цій справі. Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який на думку прокурора мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 13.04.2016р. № 907/238/15. В іншій постанові від 22.04.2015р. № 916/2122/13 Верховний суд також навів правовий висновок, згідно з яким за змістом частини першої другої, четвертої статті 29 ГПК України, ст.261 ЦК України в разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції держави в у спірних правовідносинах, позовна давність повинна обраховуватися із дати, коли саме позивачу (яким є орган в інтересах якого звернувся до суду прокурор) стало відомо про порушення його права, а не з моменту коли про порушене право стало відомо прокурору.

За приписами ГПК України:

- при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховую висновки Верховного суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу (частина третя ст.82),

- висновок щодо застосування норми права, викладені у постановах Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (частина перша статті 111-28).

У підпункті 4.1. пункту 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» також зазначено, що якщо у передбачених законом випадках з позовами до господарського суду звертається прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

При встановленні початку перебігу строку позовної давності для позивача по цій справі (Фонд державного майна України) та наявності або відсутності поважних причин, його пропуску судова колегія виходить з наступного.

Як вбачається з тексту позовної заяви прокурор та позивач (який є власником спірного майна) просять суд визнати недійсним та скасувати рішення органу місцевого самоврядування щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, визнати право власності за державою та витребувати спірне майно із чужого незаконного володіння.

Позов подано у вересні 2011 року.

Відповідно до приписів п.4 ст.268 ЦК України, який був чинним на момент звернення до суду з зазначеним позовом, строк позовної давності не застосовувався до вимог, зокрема, на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право.

В подальшому, зазначений пункт було виключено, проте, згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу 1 Закону України від 20.12.2011р. № 4176-У1 «Про внесення змін до деяких законів України про вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Як зазначалося вище, рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради, яке є правовим актом органу місцевого самоврядування, порушує права власності держави на спірні об'єкти нерухомості.

Згідно із частинами першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, яки виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності

До правовідносин, які виникли під час дії нормативного правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність але якщо права і обов'язки зберігалися і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Проте положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставитися під сумнів сталість цивільного обороту, підтримують яку норми про позовну давність. Тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів, як суб'єкта владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

На такі позови поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коди держава в особі її органів як суб'єкта владних повноважень довідалась або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (постанова ВСУ від 16.09.2015р.).

Судова колегія також приходить до висновку, що в даному випадку, Фондом державного майна України не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушене право саме з боку відповідачів по цій справі (ПрАТ Приазовкурорт» та виконавчий комітет Запорізької міської ради) він дізнався лише після проведення у 2011 році прокуратурою відповідної перевірки.

Зазначене ґрунтується на наступному.

З матеріалів справи не вбачається, що позивач (ФДМУ) дійсно був обізнаний саме з моменту прийняття виконавчим комітетом Запорізької міської ради спірного рішення, що спірне майно знаходиться у статутному капіталі ПрАТ «Приазовкурорт». Документами справи також не підтверджується, що про передачу спірного майна саме до статутного капіталі ПрАТ «Приазовкурорт» Фонд державного майна України дізнався раніше 2011 року (час перевірки, яку проводила прокуратура). Доводи апелянта, що позивач - Фонд державного майна України про порушення свого права дізнався ще у 1997 році під час звернення Фонду до суду з позовом до АТ «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсним установчих документів саме з тих підстав, що до статутного фонду відповідача було передано основні фонди та оборотні кошти санаторно-крурортних закладів, що є у державній власності, а тому позивач безумовно знав про порушення права власності держави на спірне майно, не можуть бути прийняти судовою колегією до уваги з огляду на наступне.

Так, під час розгляду справи № 137/7 досліджувалися питання щодо дійсності установчих документів акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» (виключно), а не підстави передачі спірного майна. Таким чином, рішення Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997р. у справі № 137/7 за позовом Фонду державного майна України до АТ «Укрпрофоздоровниця» не підтверджує того, що Фонд був обізнаний про факт передачі Федерацією профспілок України до статутного капіталу акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» майна, в тому числі і спірного. Оскільки вказаним рішенням було встановлено формальну відповідність установчих документів акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» вимогам Закону України «Про господарські товариства» та Закону України «Про підприємництво» зазначеним рішенням не визнавалося право власності акціонерного товариства на майно, що знаходиться в його користуванні та більше того, не встановлювався перелік такого майна. Крім того, передача майна у відання Української республіканської ради профспілок жодним чином не мала наслідком зміни форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Таким чином, твердження третього відповідача, що Фонду стало відомо про порушення свого права з боку відповідачів, ще у 1997 року не відповідає дійсності.

Про наявність рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради, яке оскаржується по цій справі, у 1997 році Фонд взагалі не міг знати, оскільки це рішення прийнято пізніше ніж відбувався розгляд справи № 137/7, а тому не могло бути предметом дослідження по справі № 137/7, так само як і набуття права власності на спірне майно з боку ПрАТ «Приазовкурорт».

Згідно письмових пояснень Фонду державного майна України, з метою виконання завдань, передбачених ч.2 ст.4 Закону України «Про мораторій на відчуження майна, яке перебуває у володіння Федерації профспілок України», відповідно до наказу Фонду державного майна України від 11.06.2007р. № 910, було створено регіональні робочі комісії, яким доручено, зокрема провести інвентаризацію нерухомого майна санаторно-курортного, туристичного та фізкультурно-спортивного призначення, які перебувають у володінні Федерації профспілок України. Ключевим питанням при проведенні вказаної інвентаризації та основою для ефективної роботи комісії було складання переліку нерухомого майна санаторно-курортного, туристичного та фізкультурно-спортивного призначення, які перебувають у володінні Федерації профспілок України. Президією Федерації профспілок України 19.07.2007р. було прийнято постанову № П-13-7 «Про загострення ситуації навколо профспілкового майна», пунктом 4 якої заборонено керівництву Федерації профспілок України, всеукраїнським профспілкам, територіальним об»єднанням організації профспілок, підприємствам, заснованим Федерацією профспілок України, а також ПРаТ «Укрпрофоздоровниця», ПрАТ «Укрпрофтур» та іншим суб»єктам господарювання надавати будь-яку інформацію щодо об»єктів профспілкової власності на запити державних органів. Прийняття вказаної постанови, в свою чергу, унеможливлювало належне виконання Фондом державного майна України проведення інвентаризації майна, яке перебуває у віданні Федерації профспілок та заснованих нею господарських товариств.

З огляду на наведене, судова колегія приходить до висновку, що, в даному випадку, строк позовної давності пропущено не було.

Таким чином, доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі не обгрунтовані, недоведені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.33, 34 ГПК України.

Твердження заявника апеляційної скарги про порушення і неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийняття рішення не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим відсутні підстави для зміни чи скасування рішення по справі.

Судові витрати покласти на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 91, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» на рішення господарського суду Запорізької області у справі № 6/5009/5384/11 від 08.11.2011р. - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області у справі № 6/5009/5384/11 від 08.11.2011р. - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили на адресу Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд.

Головуючий суддя О.І. Склярук

Судді: О.Л. Агапов

Н.М. Дучал

Надруковано: 14 прим.

1 позивачу

1 прокурору

1 прокур.Харків.обл.

4 відповідачам

4 третім особам

1. у справу

1. ГСЗО

1. ДАГС