РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2016Справа №910/32912/15

За позовомПублічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Велес-Д»

провизнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити дії
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Лизуненко А.В.
від відповідача:Сергєєва В.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді господарського суду міста Києва перебувала справа №910/32912/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» (надалі - «Банк») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (надалі -«Товариство») про визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити дії.

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.03.2016 р. у справі №910/32912/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2016 р., в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.09.2016 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2016 р. та рішення господарського суду міста Києва від 31.03.2016 р. скасовано, а справу №910/32912/15 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва №04-23/1959 від 26.09.2016 р. призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2016 р. справу №910/32912/15 передано на розгляд судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.09.2016 р. справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П. та призначено до розгляду на 31.10.2016 р.

В судовому засіданні 31.10.2016 р. судом оголошувалась перерва на 14.11.2016 р.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, заявила усне клопотання про призначення у справі судової експертизи з метою встановлення ринкової вартості відступленого права вимоги за договором факторингу № 12 від 08.12.2014 р.

Судом в задоволенні вказаного клопотання відмовлено з огляду на те, що відповідачем не надано суду доказів можливості проведення конкретною експертною установою, перелік яких міститься у ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», відповідної експертизи.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.12.2014 р. між Товариством (фактор) та Банком (клієнт) був укладений договір факторингу №12 (надалі - «Договір факторингу»), відповідно до умов якого клієнт продає (переуступає) фактору право вимоги до боржника, які включають в себе Кредитний договір договір № МРОО1/Мо1 від 17.10.2008 р., укладений між ПАТ «Український бізнес банк» та гр. ОСОБА_4, а фактор приймає такі права вимоги та зобов'язується передати фінансування в розпорядження клієнта за плату.

Пунктом 1.1.4 Договору факторингу визначено, що загальна сума заборгованості за Кредитним договором на дату набрання чинності цього договору, складає 1 522 855,83 доларів США, 3 211 699,15 грн. та 5 261,00 грн., що еквівалентно 26 692 542,67 грн., згідно з офіційним обмінним курсом Національного банку України на дату укладення договору; у тому числі:

- сума основного боргу 750 017,01 доларів США та 1 191 250,61 грн.;

- нараховані несплачені проценти 688 387,24 доларів США та 1 767 298,54 грн.;

- нараховані несплачені комісії у відповідності до кредитного договору 84 451,58 доларів США та 253 150,00 грн.;

- сума сплачених клієнтом судових витрат, які зазначені в рішенні суду, але несплачені боржником 5 261,00 грн.

Пунктом 2.1 Договору факторингу визначено, що фактор надає фінансування клієнту у національній валюті України в сумі 266 925,43 грн.

Розділами 2 - 10 Договору факторингу сторони узгодили строки та умови взаєморозрахунків, права та обов'язки сторін, вирішення спорів, строк дії договору, порядок його зміни і припинення дії, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору тощо.

Згідно пунктів 6.1 та 6.2 Договору факторингу цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк дії договору розпочинається з моменту набрання чинності цим договором та діє невизначений строк.

На виконання умов Договору факторингу згідно з актом приймання-передачі прав вимоги від 08.12.2014 р. (додаток № 2 до Договору факторингу), копія якого міститься в матеріалах справи, клієнт передав, а фактор прийняв права вимоги (з усією документацією), як визначено у Договорі факторингу та у Додатку № 1 до цього Договору, фінансування під відступлення прав вимоги складає 266 925,43 грн., плата складає 1% від суми фінансування у національній валюті України.

Окрім цього, згідно з актом прийому-передачі документів до Договору факторингу від 08.12.2014 р. (додаток № 3 до Договору факторингу) позивач передав, а відповідач прийняв документи в кількості 197 штук, перелік яких визначений в цьому акті.

Також на виконання умов Договору факторингу 08.12.2014 р. між Банком (первісний заставодержатель /іпотекодержатель) та Товариством (новий заставодержатель /іпотекодержатель) були укладені:

- Договір про відступлення права вимоги за Договором поруки від 17.10.2008 р.;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави від 29.01.2011 р.;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки № Р-И/07 (посвідченим 17.10.2008 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 6912), який 08.12.2014 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1868;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 30.01.2009 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 389), який 08.12.2014 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1869;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 23.03.2009 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 2317), який 08.12.2014 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1870;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 07.04.2009 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 3928), який 08.12.2014 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1871;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 24.04.2009 р. нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 5502), який 08.12.2014 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1872;

- Договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 23.06.2009 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 8665), який 08.12.2014 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1873.

Спір у справі виник у зв'язку із наявністю підстав для визнання недійсними Договору факторингу та договорів про відступлення права вимоги за договорами забезпечення.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсним Договору факторингу та договорів забезпечення позивач вказує на те, що такі правочини є нікчемними, тобто такими, недійсність яких встановлена приписами ч 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 164 від 25.12.2014 р. з 26.12.2014 р. розпочато процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації та призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "Укрбізнесбанк" - Бобчука І.П.

Постановою правління Національного банку України №265 від 23.04.2015 р. постановлено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати Банк.

На підставі Постанови Правління Національного банку України №265 від 23.04.2015 р. «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 24.04.2015 р. прийнято рішення №87, яким з 24.04.2015 р. розпочато процедуру ліквідації Банку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог, банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Пунктом 2.1 Договору факторингу визначено, що фактор надає фінансування клієнту у національній валюті України в сумі 266 925,43 грн.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Як зазначено у пункті 2.14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні. Доведення рівня таких цін покладається на особу, яка заявила вимогу про відшкодування вартості майна.

Поняття «звичайних» цін наведено в Податковому кодексі України. Відповідно до п. 14.1.71 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Якщо під час здійснення операції обов'язковим є проведення оцінки, вартість об'єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування.

Відтак, рівень звичайної ціни (рівень ринкової ціни) може бути визначений за результатами оцінки об'єкту продажу.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності, у цьому Законі майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які трава, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

За змістом ч. 1 ст. 12 вказаного Закону України звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

На підтвердження факту відчуження майнових прав Банком долучено до матеріалів справи звіт про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами №07-09/08-15/РД1, складеного 12.08.2015 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «АКО Експерт».

Згідно вказаного звіту загальна ринкова вартість об'єктів оцінки становить 16 492 872,80 грн., в тому числі ринкова вартість відступленого права вимоги до позичальника ОСОБА_4 - 9 454 733,63 грн.

При цьому, суб'єкт оціночної діяльності, який здійснював зазначену оцінку, має відповідний сертифікат, виданий згідно Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що він не погоджується із висновками, що містяться у вказаному звіті, а також вважає звіт таким, що складений всупереч приписам чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензування звіту про оцінку майна здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна.

Суд відзначає, що жодних доказів того, що відповідачем були вжиті будь-які дії, спрямовані на рецензування наданого позивачем звіту від 12.08.2015 р. №07-09/08-15/РД1, або замовлення проведення нової оцінки права вимоги, переданого за оскаржуваним Договором факторингу, матеріали справи не містять.

Із пояснень, наданих представником позивача в судових засіданнях вбачається, що малим комітетом з управління активами Банку було прийнято рішення замовити рецензію вказаного звіту, проте станом на момент розгляду даної справи по суті, рецензування звіту про оцінку майна від 12.08.2015 р. №07-09/08-15/РД не здійснено.

З огляду на викладене, суд приймає в якості належного та допустимого доказу в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України звіт про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами №07-09/08-15/РД1, складеного 12.08.2015 р., долучений позивачем до матеріалів справи.

Суд відзначає, що прийняття відповідного звіту в якості доказу визначення ринкової вартості права вимоги, переданого на користь Товариства за договором факторингу, також мало місце в аналогічній справі господарського суду міста Києва №910/32313/15, що підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 08.11.2016 р.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Рішенням №11 від 08.12.2015 р., прийнятим на підставі Акту від 08.12.2015 р. про встановлення факту нікчемності договору факторингу, позивачем визнано нікчемними спірний Договір факторингу та договори про відступлення права вимоги за Договорами іпотеки та застави, укладеними на виконання Договору факторингу, з моменту їх укладення.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

Судом встановлено за матеріалами справи, що 09.12.2015 р. позивач направив на адресу відповідачу вимогу № 8387 про повернення позивачу всіх грошових коштів, які були перераховані боржниками (позичальниками банку за кредитними договорами) на користь відповідача; надати банку розгорнутий розрахунок платежів, сплачених боржником (позичальниками банку за кредитним договором) на користь Товариства відповідно до умов договорів факторингу, із зазначенням суми і дати перерахунку - по кожному боржнику; надати банку всю документально підтверджену інформацію, яка стосується виконання боржниками (позичальниками банку за кредитними договорами) грошових зобов'язань на користь Товариства відповідно до умов договорів факторингу, зокрема, Договору факторингу; повідомити всіх боржників (позичальників банку за кредитними договорами), які сплачують заборгованість на користь Товариства відповідно до умов договорів факторингу, про припинення виконання грошових зобов'язань на користь Товариства; повернути Банку оригінали всіх кредитних договорів та договорів забезпечення (іпотеки, застави, поруки тощо), додатків до них, та інших документів, пов'язаних з виконанням сторонами умов цього договору. Заявлені вимоги підлягали виконанню протягом 7 днів з моменту отримання цієї вимоги.

Факт надсилання зазначеної вимоги на адресу відповідача підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку від 10.12.2015 р. та відповідного опису вкладення.

Вказане рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку не оскаржене відповідачем у встановленому чинним законодавством України порядку.

З огляду на встановлення того, що ринкова вартість активу банку у вигляді права вимоги за кредитним договором №МР001/МО1 від 17.10.2008 р. перевищує ціну продажу цього активу більше ніж на 97%, суд приходить до висновку про існування підстав, з якими приписи частини 2 та 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачають нікчемність Договору факторингу та перелічених договорів про відступлення права вимоги за договорами забезпечення.

Відповідно до п. 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 р. №11 за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України).

На підставі викладеного та враховуючи висновок суду про нікчемність Договору факторингу та перелічених договорів про відступлення права вимоги за договорами забезпечення, позовні вимоги про визнання недійсним таких договорів недійсними є правомірними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з ч. 5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 р. правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно акту прийому-передачі документів до Договору факторингу, позивач передав документи згідно визначеного переліку.

Таким чином, з урахуванням факту визнання судом Договору факторингу недійсним, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про зобов'язання відповідача повернути на користь Банку передані за актом прийому-передачі документи.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк» задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір факторингу №12, укладений 08.12.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д».

3. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за Договором поруки від 17.10.2008 р., укладений 08.12.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д».

4. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за Договором застави від 29.01.2011 р., укладений 08.12.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д».

5. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № Р-И/07 (посвідченим 17.10.2008 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 6912), який 08.12.2014 р. укладений між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за №1868.

6. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором застави (посвідченим 30.01.2009 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 389), який 08.12.2014 р. укладений між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за №1869.

7. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 23.03.2009 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 2317), який 08.12.2014 р. укладений між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за №1870.

8. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 07.04.2009 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 3928), який 08.12.2014 р. укладений між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за №1871.

9. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 24.04.2009 р. нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 5502), який 08.12.2014 р. укладений між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за №1872;

10. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за Договором застави (посвідченим 23.06.2009 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 8665), який 08.12.2014 р. укладений між Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за №1873.

11. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (місцезнаходження: 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7; ідентифікаційний код юридичної особи: 39042100) повернути Публічному акціонерному товариству «Український Бізнес Банк» (місцезнаходження: 83001, м. Донецьк, вул. Артема, 125; ідентифікаційний код юридичної особи: 19388768) документи згідно переліку, що міститься в акті прийому-передачі документів від 08.12.2014 р. до договору факторингу №12 від 08.12.2014 р. Видати наказ.

12. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес-Д» (місцезнаходження: 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7; ідентифікаційний код юридичної особи: 39042100) на користь Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» (місцезнаходження: 83001, м. Донецьк, вул. Артема, 125; ідентифікаційний код юридичної особи: 19388768) судовий збір у розмірі 12 180 (дванадцять тисяч сто вісімдесят) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.11.2016 р.

Суддя В.П. Босий