КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа№ 927/838/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Сухового В.Г.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання - Вага В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чернігівоблбуд"

на рішення господарського суду Чернігівської області від 31.08.2016

у справі № 927/838/15 (суддя Оленич Т.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Чернігівоблбуд"

до Виконавчого комітету Ніжинської міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_14, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47 ОСОБА_48, ОСОБА_47, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57.

про визнання протиправним (незаконним) рішення № 140 від 03.07.2014

за участю представників:

від позивача: Аврааменко Г.М.,

від відповідача: Лях О.М.,

від третіх осіб: ОСОБА_60,ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_34, ОСОБА_36, ОСОБА_14, ОСОБА_39, ОСОБА_44, ОСОБА_54, ОСОБА_56, ОСОБА_57

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Чернігівоблбуд" звернулось до господарського суду Чернігівської області з позовом до Виконавчого комітету Ніжинської міської ради про визнання протиправним (незаконним) рішення Виконкому Ніжинської міськради № 140 від 03.07.2014 "Про недопущення призупинення приватизації" в частині квартир НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14 в житловому будинку АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду Чернігівської області 21.09.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 у позові ПАТ "Чернігівоблбуд" відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2016 скасовано рішення господарського суду Чернігівської області 21.09.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2016, справу передано на новий розгляд з огляду на передчасність висновків про відсутність правових підстав для задоволення даного позову, оскільки, як вказано у постанові суду касаційної інстанції, суди не встановили належним чином усіх обставин справи щодо наявності чи відсутності порушення прав позивача, що надає йому право на оскарження рішення, не врахували норми матеріального права, зокрема, що містяться в ЦК України, ГК України, Законі України "Про господарські товариства", Законі України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Правилах державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 № 56, та їх застосування в контексті правильного вирішення даного спору, а також, безпідставно відхилили та не врахували належним чином обставини, встановлені рішеннями у вказаних вище справах № 5028/12/40/2012, № 22ц-971/2011; не дослідили у повній мірі, як статутних документів ПАТ "Чернігівоблбуд", так і балансу цього товариства, для встановлення його майна; не з'ясовували належним чином та у повній мірі, крім питання власника спірного майна, також і питання правового статусу цього майна, і те, чи діяв Виконком Ніжинської міськради при ухваленні спірного рішення в межах наданих йому на те повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією і законами України, з відповідними про це висновками та правовими наслідками.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

За результатами нового розгляду рішенням господарського суду Чернігівської області від 31.08.2016 в позові відмовлено повністю з огляду на недоведеність позивачем свого права або інтересу, яке порушено відповідачем внаслідок прийняття рішення від 03.07.2014 № 140.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ПАТ "Чернігівоблбуд" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог ПАТ "Чернігівоблбуд" вказав на невиконання місцевим господарським судом в порушення ст. 111-12 ГПК України вказівок касаційної інстанції щодо неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, зокрема ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 № 56.

За твердженням скаржника, будинок АДРЕСА_1 будувався за власні кошти Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства "Чернігівоблбуд", а після передачі в процесі приватизації до статутного фонду ЗАТ "Чернігівоблбуд", яке добудувало і здало в експлуатацію також за власні кошти, власником спірних квартир у вказаному будинку є позивач - ПАТ "Чернігівоблбуд" як правонаступник ЗАТ "Чернігівоблбуд". Скаржник наголошує, що приватизацією майна, яке не належало державі, позивача позбавили права власності не на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, що є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Скаржник вказує, що Виконком Ніжинської міської ради як виконавчий орган міської ради не мав повноважень розглядати питання приватизації житлового фонду, оскільки це питання Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" віднесено до виключної компетенції пленарних засідань сільської, селищної, міської ради, а не до компетенції їх виконавчих органів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2016 апеляційну скаргу ПАТ "Чернігівоблбуд" на рішення господарського суду Чернігівської області від 31.08.2016 у справі № 927/838/15 прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 24.10.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 розгляд апеляційної скарги було відкладено на 14.11.2016 та зобов'язано сторін надати додаткові документи на виконання вимог постанови Вищого господарського суду України від 16.06.2016 у даній справі.

В судовому засіданні 14.11.2016 представник позивача вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд задовольнити позов, скасувавши рішення господарського суду Чернігівської області від 31.08.2016 у справі № 927/838/15.

У відзивах на апеляційну скаргу, представники відповідача та третіх осіб в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечили, вказавши на її безпідставність зазначивши, що скаржник не довів наявність у нього права або інтересу, яке порушено відповідачем внаслідок прийняття рішення від 03.07.2014 № 140, оскільки не надав суду доказів наявності у нього права власності на спірні квартири. Представник третіх осіб наголосив на недоведеності скаржником наявності у нього правових підстав розпоряджатись у 2004 році об'єктами житлового фонду юридичної особи, ліквідованої у 2002 році відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як свідчить витяг з рішення виконкому Ніжинської міської ради від 03.07.2014 № 140 "Про недопущення призупинення приватизації" виконавчий комітет Ніжинської міської ради з метою недопущення призупинення приватизації житла, розглянувши звернення громадян та керівників організацій, дозволив органу приватизації міськвиконкому здійснювати приватизацію державного житлового фонду, а саме квартир НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14 в житловому будинку АДРЕСА_1 (підстава: клопотання голови правління ОСББ "Семашко, 7", заяви та довідки про склад сім'ї відповідних громадян).

При прийнятті зазначеного рішення виконком Ніжинської міської ради, як вбачається з преамбули рішення, керувався п. 2 ст. 30, ст. ст. 42, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Згідно із Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами (ст. 1). Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами (ч. 3 ст. 10). Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (ч. 1 ст. 11). Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради (п. 6. ст. 59). Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (п. 10. ст. 59).

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад визначаються у главі 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Зокрема у ст. 30 перелічені їх повноваження в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку. Так, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать як власні (самоврядні) повноваження так і делеговані повноваження, серед яких облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням (п. 5); надання відповідно до закону громадянам, які потребують соціального захисту, безоплатного житла або за доступну для них плату (п. 6); здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності (п. 7); видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій (п. 8). Безпосередньо п. 2 п. "а" ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до власних повноважень виконкомів віднесено облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

З тексту оспорюваного рішення вбачається, що ним не було змінено власника спірних квартир, а лише дано дозвіл органу приватизації міськвиконкому здійснювати приватизацію державного житлового фонду. Тому у суду відсутні підстави вважати, що, прийнявши зазначене рішення, відповідач діяв поза межами визначеними Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Враховуючи наведене, у разі приватизації об'єктів державного та комунального житлового фонду документом, що підтверджує виникнення прав на такі об'єкти, є свідоцтво про право власності, видане відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", яке і є підставою для проведення державної реєстрації права власності на приватизований об'єкт нерухомого майна в органах державної реєстрації прав за заявою власника чи уповноваженої особи.

Як свідчать довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності фізичних осіб, залучених до участі у справі третіми особами, на спірні квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі відповідних свідоцтв про право власності, виданими виконавчим комітетом Ніжинської міської ради 29.10.2008, у період з 20.10.2014 по 27.10.2014.

З матеріалів справи також вбачається, що безпосереднє рішення про приватизацію наймачами квартир НОМЕР_1, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14 в житловому будинку АДРЕСА_1, було прийняте виконкомом Ніжинської міської ради 25.09.2014 під № 212, яке ПАТ "Чернігівоблбуд" у даній справі не оскаржує.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 31.07.2012 у справі № 5028/12/40/2012(5028/2/120/2011) за позовом ПАТ "Чернігівоблбуд" до виконавчого комітету Ніжинської міської ради та КП "Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації", за участю третіх осіб на стороні відповідачів: ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_61, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_34, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_3, ОСОБА_62, про визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії, яке набрало законної сили, відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартири НОМЕР_5, НОМЕР_11, НОМЕР_9, НОМЕР_15, НОМЕР_4, НОМЕР_6, НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_10, НОМЕР_3, НОМЕР_12, НОМЕР_2, НОМЕР_16; провадження у справі в частині зобов'язання КП "Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації" Чернігівської обласної ради зареєструвати право власності ПАТ "Чернігівоблбуд" на вказані квартири припинено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2012 рішення господарського суду Чернігівської області від 31.07.2012 № 5028/2/120/2011 скасовано в частині припинення провадження у справі, в цій частині прийнято нове рішення, яким також відмовлено в задоволенні позовних вимог, в решті залишено рішення без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.07.2013 у справі № 5028/12/40/2012(5028/2/120/2011) постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2012 залишено без змін.

Таким чином, рішенням господарського суду Чернігівської області у справі № 5028/12/40/2012(5028/2/120/2011) відмовлено позивачу у встановленні юридично-значимого факту - визнанні за ним права власності на квартири НОМЕР_5, НОМЕР_11, НОМЕР_9, НОМЕР_15, НОМЕР_4, НОМЕР_6, НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_10, НОМЕР_3, НОМЕР_12, НОМЕР_2, НОМЕР_16 в житловому будинку АДРЕСА_1.

Правова позиція місцевого господарського суду про преюдиціальність факту відсутності у позивача такого права суперечить положенням ст. 35 ГПК України, які звільняють від доказування лише тих обставин, які встановлені рішенням суду, а у справі № 5028/12/40/2012 (5028/2/120/2011) не встановлено факту відсутності у ПАТ "Чернігівоблбуд" права власності на спірні квартири, а лише зроблено висновок щодо недоведеності цих прав суду. Зокрема суди зазначили про ненадання позивачем правовстановлювальних документів, на підставі яких здійснюється оформлення права власності та проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, та, як наслідок, відсутність у відповідачів підстав для оформлення та реєстрації права власності на спірні об'єкти нерухомості. При цьому, судом апеляційної інстанції зазначено про нездійснення відповідачами дій, які б свідчили про невизнання чи оспорювання ними права власності позивача на об'єкти нерухомості.

Як вбачається з судових рішень у господарській справі №5028/12/40/2012 на підставі рішення Виконкому обласної ради депутатів трудящих № 819 від 12.10.1960 було створено обласний ремонтно-будівельний трест. Згідно п. 1.3 статуту Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного тресту "Чернігівоблбуд", відповідно до п.п. 1.1, 2.2 статуту Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного Закритого акціонерного товариства "Чернігівоблбуд", затв. рішенням зборів засновників (протокол № 7 від 13.04.1995р.) та перереєстрованого Виконкомом Чернігівської міськради народних депутатів розпорядженням № 385-р. від 27.11.1995, ЗАТ "Чернігівоблбуд" було створено в результаті викупу майна і шляхом перетворення обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства "Чернігівоблбуд" за рішенням засновників (протокол № 7 від 13.04.1995) і є правонаступником суб'єкта підприємницької діяльності обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства "Чернігівоблбуд". ПАТ "Чернігівоблбуд", відповідно до п.п. 1.4, 1.5 статуту, затв. зборами акціонерів ЗАТ "Чернігівоблбуд" (протокол № 1 від 27.05.2011) та зареєстр. державним реєстратором Виконкому Чернігівської міськради Чернігівської області 27.07.2011, було створено згідно установчих зборів засновників від 13.04.1995 № 7 шляхом перетворення суб'єкта підприємницької діяльності Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства "Чернігівоблбуд" і, відповідно є правонаступником Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства "Чернігівоблбуд" та ЗАТ "Чернігівоблбуд".

Також, згаданими вище судовими рішеннями у справі № 5028/12/40/2012 встановлено, що позачерговими загальними зборами акціонерів ЗАТ "Чернігівоблбуд" від 05.10.1999 (протокол № 3) було прийнято рішення на базі Ніжинської РБД створити Дочірнє підприємство Ніжинське РБД "Чернігівоблбуд". Наказом Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного ЗАТ "Чернігівоблбуд" № 47 від 05.10.1999 "Про організацію дочірнього підприємства Ніжинське РБД "Чернігівоблбуд", ДП "Ніжинська ремонт-будівельна дільниця" були передані основні виробничі фонди на суму 237 658 грн. (додаток НОМЕР_17). За актом від 30.09.-05.10.1999 було передано основні фонди у власність Ніжинського РСУ на суму 237 658 грн., у тому числі - житловий будинок по АДРЕСА_1, підписаний комісією управління ЗАТ "Чернігігвоблбуд". У п. 9.7 Положення про ремонтно-будівельну дільницю ЗАТ "Чернігівоблбуд", затв. радою ЗАТ "Чернігівоблбуд" (протокол № 17 від 20.12.1995), визначено, що реорганізація структурного підрозділу тягне за собою перехід прав і обов'язків, які належали структурному підрозділу до його правонаступника. За копією свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності, 24.11.1999 Виконкомом Ніжинської міськради було зареєстровано Дочірнє підприємство "Ніжинська ремонтно-будівельна дільниця".

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 17.12.2002 у справі НОМЕР_17/150б/77б/26б було затверджено звіт ліквідатора, припинено провадження у справі, а Дочірнє підприємство "Ніжинська ремонтно-будівельна дільниця" ЗАТ "Чернігівоблбуд" ліквідовано, у зв'язку з чим, розпорядженням Виконкому Ніжинської міськради від 02.06.2003 №155 було скасовано державну реєстрацію Дочірнього підприємства "Ніжинська ремонтно-будівельна дільниця" ЗАТ "Чернігівоблбуд". З довідки господарського суду Чернігівської області від 27.02.2008, наданій на запит ЗАТ "Чернігівоблбуд" вбачається, що до ліквідаційної маси не було включено житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи № 927/838/15 в суді апеляційної інстанції, представник ПАТ "Чернігівоблбуд" заперечив факт передачі спірного будинку у власність Дочірнє підприємство "Ніжинська ремонтно-будівельна дільниця" за актом від 30.09.-05.10.1999, пославшись на наказ управляючого Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного ЗАТ "Чернігівоблбуд" від 01.03.2000 та акт передачі основних засобів в оренду начальнику ДП "Ніжинська ремонтно-будівельна дільниця", за якими житловий будинок по АДРЕСА_1, був переданий саме в оренду начальнику ДП "Ніжинська ремонтно-будівельна дільниця" Шмаровоз Г.В. При цьому жодного рішення загальних зборів акціонерів ЗАТ "Чернігівоблбуд", яке б стосувалося внесення змін до рішення загальних зборів акціонерів від 05.10.1999 щодо перетворення структурного підрозділу в дочірнє підприємство та цього майна, позивач суду не надав, пославшись на те, що книга протоколів товариством не велась.

Критично оцінивши надані позивачем докази, колегія суддів зазначає, що наказ управляючого Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного ЗАТ "Чернігівоблбуд" від 01.03.2000 та акт передачі основних засобів в оренду начальнику ДП "Ніжинська ремонтно-будівельна дільниця", за якими житловий будинок по АДРЕСА_1, був переданий саме в оренду начальнику ДП "Ніжинська ремонтно-будівельна дільниця" Шмаровоз Г.В., не може спростовувати факт передачі житлового будинку по АДРЕСА_1, у власність ДП "Ніжинська ремонтно-будівельна дільниця" відповідно до наказу № 47 від 05.10.1999, виданому на виконання рішення загальних зборів акціонерів ЗАТ "Чернігівоблбуд", оскільки чинна на той час редакція ст. 41 Закону України "Про господарські товариства" створення дочірніх підприємств, затвердження їх статутів та положень, а отже і передачу основних засобів для їх статутної діяльності, відносила до виключної компетенції загальних зборів товариства, і виконавчий орган, в даному випадку, управляючий, не був уповноважений змінити це рішення на власний розсуд.

Оскільки преамбула наказу управляючого ЗАТ "Чернігівоблбуд" від 01.03.2000 не містить посилання на рішення загальних зборів акціонерів, а за актом від 01.03.2000 майно передавалось в оренду не юридичній особі - ДП "Ніжинська ремонтно-будівельна дільниця", а начальнику дільниці Шмаровоз Г.В., надані документи не можуть вважатись належними доказами, які спростовують факт передачі житлового будинку по АДРЕСА_1, саме у власність ДП "Ніжинська ремонтно-будівельна дільниця".

Дослідивши, на виконання постанови Вищого господарського суду України як статутні документи ПАТ "Чернігівоблбуд", так і баланси цього товариства, суд апеляційної інстанції встановив, що житловий будинок по АДРЕСА_1, вартістю 235 538 грн. за актом приймання-передачі основних фондів в оренду від 02.01.2005 був переданий в оренду від ДП "Управління майном" ЗАТ "Чернігівоблбуд" до ДП "Ніжинцивільбуд" ЗАТ "Чернігівоблбуд". Як вбачається з наданої позивачем інвентарної картки № 15 обліку основних засобів житловий будинок по АДРЕСА_1, був оприходований по Ніжинському РСУ 24.12.1996 згідно з актом введення в експлуатацію. А 01.02.2006 у зв'язку з тим, що об'єкт складається із окремих квартир, більша частина яких відчужена, тобто не власність ЗАТ "Чернігівоблбуд" була відкрита нова інвентарна картка № 15 - квартири в житловому будинку по АДРЕСА_1, в якій за ДП "Ніжинцивільбуд" 24.02.2006 обліковано квартири НОМЕР_5, НОМЕР_17, НОМЕР_11, НОМЕР_9, НОМЕР_15, НОМЕР_4, НОМЕР_6, НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_10, НОМЕР_3, НОМЕР_12, НОМЕР_2, НОМЕР_16.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що перебування об'єкта на балансі, відображення його у бухгалтерській звітності, не є підставою набуття його у власність. Перебування житлового багатоквартирного будинку на балансі обслуговуючої організації не доводить її права власності на квартири у цьому будинку, які є самостійним об'єктом цивільних прав.

Частиною ч. 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який набрав чинності з 04.08.2004, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Водночас, Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затв. наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 № 56, тобто на момент створення у 1995 році ЗАТ "Чернігівоблбуд", отримання ним у статутний фонд об'єкту незавершеного будівництва та введення в експлуатацію спірного об'єкта нерухомості, не передбачали обов'язкової державної реєстрації речових прав власності, а передбачали тільки реєстрацію об'єктів нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконкому № 362 від 21.10.1986 земельна ділянка для будівництва 45-квартрирного будинку по АДРЕСА_1 з пайовою участю інших підприємств комунального господарства міста була виділена Ніжинському РСУ. У 1989 році Ніжинське РСУ отримало наряд-заказ від обласного підрядного спеціалізованого ремонтно-будівельного тресту на будівництво 45-квартрирного будинку по АДРЕСА_1, а 22.06.1993 загальні збори колективу Ніжинського РСУ постановили виділити 20 квартир працівникам для самостійного завершення будівництва.

Відповідно до договору від 31.03.1989, укладеного між колективом Чернігівського ремонтно-будівельного тресту, облжилкомуправлінням Чернігівського облвиконкому та колективом працівників Чернігівського ремонтно-будівельного тресту, управління передало в оренду трудовому колективу основні фонди виробничого та невиробничого призначення оборотні засоби, а також закріпило грошові кошти на рахунках, а трест прийняв зазначене майно в оренду до 2011 року.

Згідно з положеннями статуту Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного тресту "Чернігівоблбуд", затвердженого 20.01.1990, до складу Тресту входив ряд структурних підрозділів без права юридичної особи, в тому числі і Ніжинське РБУ.

Відповідно до статуту Тресту останнє було орендним підприємством, працюючим на підставі вищенаведеного договору від 31.03.1989, мало самостійний баланс та створювало колективну власність. Згідно з п. 4.2 статуту господарський обіг Тресту складався з двох форм власності: державної, у вигляді орендованого майна та колективної, що створена в результаті господарської діяльності Тресту. До державного майна, переданого в оренду Тресту, будинок по АДРЕСА_1 не входив. Згідно з п. 2.11 договору Трест зобов'язався здійснювати будівництво житла, об'єктів соцкультпобуту за рахунок різних джерел, в тому числі і за власні кошти.

Згідно з положеннями Статуту та колективним договором від 15.02.1990, укладеного між Трестом, профспілкою та колективом Ніжинського РБУ, колектив Ніжинського РБУ зобов'язався протягом 1990 року відрахувати до фонду економічного розвитку 65700 крб., а залишки цього фонду, що були централізовані у тресті у 1989 році вирішено направити на будівництво 45-ти квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1. Додатком № 2 до договору про соціальний та економічний розвиток колективу Ніжинського РБУ на 1990-1995 роки передбачено фінансування будівництва зазначеного будинку за рахунок соцкультпобуту у 1990 р. - 150 тис. крб., у 1991 р. - 250 тис. крб.

Протокол засідання інвентарної комісії від 05.05.1994 містить посилання на інвентарні описи незавершеного капітального будівництва, але не доводить, що будинок (незавершене будівництво) по АДРЕСА_1, належить до колективної власності орендного підприємства. У листі РВ ФДМУ по Чернігівській області від 20.01.2010 без посилання на підтверджуючі документи зазначено, що об'єкт незавершеного будівництва по АДРЕСА_1, при приватизації ввійшов при формуванні статутного фонду акціонерного товариства (як майно орендаря вартістю 6 485 625 крб.)

24.12.1996 рішенням виконкому Ніжинськой міської ради № 376 затверджено акт прийняття в експлуатацію державною комісією закінченої будівництвом будівлі житлово-цивільного призначення від 19.06.1996 житлового будинку по АДРЕСА_1, в якому замовником будівництва, генеральним підрядником зазначено Ніжинське ремонтно-будівельне управління та не зазначено про його відомче підпорядкування.

На спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету Ніжинського ремонтно-будівельного управління прийняте рішення щодо розподілу квартир у житловому будинку по АДРЕСА_1 між пайщиками та працівниками (протокол від 18.03.1996) та про виділення квартир працівникам, які перебувають на квартирному обліку згідно із черговістю, де квартиру НОМЕР_17 було виділено під заселення спеціаліста з оплатою 50% вартості квартири, а під гуртожиток були виділені квартири № 13, 19, 16 та 32 (протокол від 26.04.1996). Спірні квартири не мали статусу службових. У 1997 квартири були передані під заселення працівникам РСУ.

Згідно із довідкою від 13.06.1998 виданій Ніжинському ЗАТ "Чернігівоблбуд" за підписом керуючого ніжинським відділенням Агропромбанку "Україна", будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 проводилось за рахунок власних коштів та взносів пайовиків.

Вищезазначені обставини спростовують доводи ПАТ "Чернігівоблбуд" щодо набуття ним 24.12.1996 права власності на весь житловий будинок по АДРЕСА_1, в тому числі на спірні квартири в ньому, як на об'єкт, побудований за власні кошти товариства. Суперечать даній позиції ПАТ "Чернігівоблбуд" також наявні у справі рішення про створення та формування статутного капіталу ДП "Управління майном" ЗАТ "Чернігівоблбуд", зокрема рішення ради ЗАТ "Чернігівоблбуд" від 25.02.2009 про зменшення статутного капіталу ДП "Управління майном" ЗАТ "Чернігівоблбуд" шляхом передачі частини майна в ЗАТ "Чернігівоблбуд" (при тому, що статутом ДП "Управління майном" ЗАТ "Чернігівоблбуд" в редакції від 24.02.2009 передбачено, що зміни до статуту приймаються загальними зборами ЗАТ "Чернігівоблбуд, а не радою); підписаний 26.02.2009 акт приймання передачі майна із статутного капіталу ДП "Управління майном" ЗАТ "Чернігівоблбуд" в ЗАТ "Чернігівоблбуд", в тому числі спірних квартир.

Відображення спірних квартир в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 103 за 1 півріччя 2015 року ЗАТ "Чернігівоблбуд" не пояснює дату та обставини їх набуття.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 17.03.2008 у справі № 22ц-430/2008 за позовом ф/о до ДП "Управління майном" ЗАТ "Чернігівоблбуд" відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання права на безоплатну приватизацію житла та зобов'язання видати довідки на приватизацію квартир. У даній справі суд дійшов висновку, що будинок є колективною власністю ЗАТ "Чернігівоблбуд", оскільки введений в експлуатацію 23.12.1996, після приватизації підприємства.

Однак, встановлені вище обставини щодо будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 за кошти пайовиків, а не лише за власні кошти підприємства, та щодо розподілу квартир у новоствореному будинку, ставлять під сумнів висновок Апеляційного суду Чернігівської області від 17.03.2008 у справі № 22ц-430/2008.

Проаналізувавши, на виконання вказівок Вищого господарського суду України вищезазначені обставини, колегія суддів зазначає, що між ПАТ "Чернігівоблбуд" та фізичними особами, які проживають у спірних квартирах та за якими на даний момент в установленому законом порядку зареєстроване право власності на них, існує спір про право, який не може бути вирішеним у порядку господарського судочинства, враховуючи його суб'єктний склад.

З урахуванням наведеного колегія суддів звертає увагу на заперечення відповідача і третіх осіб на їх стороні про те, що спірні квартири, право власності на які має намір відновити позивач, передані у власність фізичним особам, які володіють та користуються ними на відповідних правових підставах, та чиї права та інтереси може бути порушено внаслідок скасування спірного рішення.

При цьому суд виходить з того, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

Перший протокол ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Колегія суддів наголошує, що законним способом втручання держави у право власності особи з метою відновлення права власності, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності, є пред'явлення позову про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК України та відповідного процесуального закону.

Згідно із ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Тобто, для визнання незаконним правового акту, зокрема, органу місцевого самоврядування, та його скасування мають одночасно існувати два фактори: невідповідність такого акту закону та порушення внаслідок його прийняття права власника.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач якраз і вказує на порушення спірним рішенням його права власності на спірні квартири, яке, за твердженням позивача, ПАТ "Чернігівоблбуд" набув як правонаступник замовника будівництва.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав може бути, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В силу ч. 2 ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, які можуть бути захищені, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів місцевого самоврядування, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання.

За змістом ч. 7 ст. 23 ГК України спори про поновлення порушених прав суб'єктів господарювання внаслідок рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень вирішуються в судовому порядку.

Отже, підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства, визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також обов'язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв'язку з прийняттям даного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

За своєю правовою природою, як правильно встановлено місцевим господарським судом, спірне рішення є актом ненормативного характеру, оскільки передбачає конкретні приписи, стосується вичерпного кола осіб, може бути застосований лише одноразово і після реалізації вичерпується його дія.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частиною 1 ст. 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно із ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Так, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері житлових правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних осіб.

Отже, у справі, що розглядається, рішення Виконкому Ніжинської міськради № 140 від 03.07.2014 "Про недопущення призупинення приватизації", яким дано дозвіл органу приватизації міськвиконкому здійснювати приватизацію державного житлового фонду, а саме квартир НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14 в житловому будинку АДРЕСА_1, є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання.

Враховуючи викладене, позов, предметом якого є визнання протиправним (незаконним) рішення виконавчого органу місцевого самоврядування, тобто ненормативного акту, що застосований одноразово і з прийняттям якого виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки таке рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для власників приватизованих квартир, оскільки це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чернігівоблбуд" на рішення господарського суду Чернігівської області від 31.08.2016 у справі № 927/838/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Чернігівської області від 31.08.2016 у справі № 927/838/15 залишити без змін.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді В.Г. Суховий

М.Г. Чорногуз