ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.11.2016 Справа № 904/8340/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Феросистема", м. Кіровоград

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прайд-Компані", пгт. Радушне Криворізького району Дніпропетровської області

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.04.2016р. № 03К

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1, дов. № 16/04/14 від 04.10.2016р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Феросистема" звернулося до господарського суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.04.2016р. № 03К, укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Прайд-Компані".

В обґрунтування позовних вимог посилається на відсутність у відповідача ліцензії на переробку кольорових металів, що позбавляє останнього права продавати вторинний алюміній та, відповідно, укладати угоди на його продаж. Вказані обставини, на думку позивача, є достатніми підставами для визнання спірного договору купівлі-продажу, предметом якого є продаж відповідачем позивачу вторинного алюмінію, недійним в силу приписів ч. 1 ст. 227, ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач позовні вимоги не визнав, у відзиві на позов від 13.10.2016р. зазначив, що твердження позивача про відсутність у відповідача ліцензії на операції з металобрухтом не відповідають нормам діючого законодавства, оскільки відповідно до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015р №222-VШ, який набрав чинності 28.06.2015р, ліцензування такого виду господарської діяльності як заготівля, переробка, металургійна переробка металобрухту кольорових і чорних металів скасовано. Вказаним Законом також були внесені зміни до ст. 4 Закону України «Про металобрухт» і необхідність отримання ліцензії також скасовано. Крім того, 16.03.2016р. наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі були скасовані Ліцензійні умови провадження господарської діяльності із заготівлі, переробки, металургійної переробки металобрухту кольорових і чорних металів. Водночас, вказує, що у відповідача наявне необхідне устаткування та можливості для виготовлення вторинного алюмінію АВ-87, відповідно до умов спірного договору, на підтвердження чого надав договори оренди приміщення под. розміщення промислового цеху, оренди промислового обладнання та дозволи Головного управління держпраці у Дніпропетровській області на виконання технологічного обслуговування машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, а також експлуатацію технологічного устаткування ливарної промисловості, вантажопідіймальних кранів та машин. Просив в позові відмовити.

Позивач явку повноважного представника у судове засідання 21.11.2016р. не забезпечив. Про причини неявки суд не повідомив.

Господарський суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки про час та місце розгляду справи останній повідомлений у попередньому судовому засіданні 03.11.2016р.

В порядку ст.85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

13.04.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Прайд-Компані" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Феросистема" (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 03 K (надалі - Договір), відповідно до умов якого продавець зобовязався передати у власність покупця алюміній вторинний АВ-87 (товар), а покупець прийняти та оплатити цей товар (п.1.1 Договору).

За умовами п. 1.2 Договору товар виготовляється силами продавця, на виробництві продавця, відповідно до стандартів, які визначені діючим законодавством України для даного виду товару.

Кількість та ціна товару за одиницю та по позиціям, у відповідності з Договором, зазначаються у Специфікаціях та видаткових накладних, які з моменту підписання сторонами є невідємною частиною Договору (п. 1.3 Договору).

Ціна товару визначена в національній валюті України гривні (п. 1.4 Договору).

Згідно п. 1.5 Договору продавець гарантує, що товар, який поставляється за цим Договором, належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобовязання перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами або державою.

У п. 8.1 Договору сторони узгодили, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання і скріплення печатками сторін і діє до 31.12. 2016р., але, в будь-якому випадку, до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим Договором.

Відповідно до умов Договору сторони уклали Специфікацію № 1 від 13.04.2016р., в якій узгодили товар, що поставляється, його ціну та кількість, строк поставки товару, адресу та транспорт поставки тощо.

Проте, як зазначає позивач, ТОВ «Феросистема» не здійснило замовлення товару за вказаним Договором, оскільки укладаючи спірний договір ТОВ «Прайд-Компані» не надало позивачу жодних документів на підтвердження того, що є спеціалізованим підприємством, яке має право здійснювати операції з металобрухтом; ліцензія на переробку брухту кольорових металів у відповідача відсутня.

Позивач вказує, що зазначені обставини, відповідно до приписів ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України, проти чого заперечує відповідач, що і є причиною спору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, господарський суд виходив з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею. 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. п. 1, 2, 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

У даному випадку позивач посилається на те, що ТОВ «Прайд-Компані», укладаючи спірний договір, не мало ліцензії на переробку брухту кольорових металів, а також не надало позивачу жодних документів на підтвердження того, що є спеціалізованим підприємством, яке має право здійснювати операції з металобрухтом.

Проте, господарський суд критично оцінює вказані посилання позивача з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом. 3.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р. визначено, що правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках. При цьому не має значення, з яких причин була відсутня ліцензія, а також чи знала або повинна була знати про це інша сторона правочину. У разі коли на момент вчинення правочину юридична особа не мала ліцензії, а на час, коли правочин був виконаний або мав бути виконаний, вона ліцензію отримала, підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Здійснивши аналіз норм ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015р. № 222-VIII, господарським судом встановлено, що ліцензування такого виду господарської діяльності як заготівля, переробка, металургійна переробка металобрухту кольорових і чорних металів чинним законодавством не передбачена.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про металобрухт» операції з металобрухтом здійснюються лише спеціалізованими або спеціалізованими металургійними переробними підприємствами, а також їх приймальними пунктами. Діяльність, повязана із заготівлею, переробкою брухту чорних та кольорових металів і його металургійною переробкою, провадиться в порядку, встановленому законодавством.

Статтею 5 Закону України «Про металобрухт» встановлені вимоги до субєктів господарювання, які здійснюють операції з металобрухтом, а саме: суб'єкти господарювання, які здійснюють заготівлю, переробку та металургійну переробку металобрухту, повинні мати кваліфікованих спеціалістів, відповідне устаткування, засоби екологічної безпеки. Перелік обладнання та устаткування, які необхідно мати спеціалізованому підприємству та його приймальним пунктам або спеціалізованому металургійному переробному підприємству, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної промислової політики, при здійсненні операцій з металобрухтом у порядку, встановленому законодавством.

Як вбачається зі спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 26.09.2016р., наданого за електронним запитом суду, до видів господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Прайд-Компані» віднесено, зокрема, лиття легких кольорових металів, оптова торгівля відходами та брухтом тощо.

Наданими відповідачем в матеріали справи документами підтверджується наявність у ТОВ «Прайд-Компані» устаткування та виробничих можливостей, необхідних для виготовлення вторинного алюмінію АВ-87, відповідно до умов Договору. Так, ТОВ «Прайд-компані» за договором оренди № 04У/2 від 01.01.2014р., №40У від 01.10.2014р. орендує у ФОП ОСОБА_2 промислове обладнання (роторно-похилу піч, машину для розливання металу, пакувальний станок, ваги трьохтонні, аналізатор (лабораторія) Expert 3L, ізложниці (форми), кран-балки) та приміщення цеху загальною площею 1 650,8 кв.м., що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, смт. Радушне. вул. Нікопольське шосе 6 (а.с. 26-27, 28-31).

Кім того, на виконання технічного обслуговування та експлуатацію промислового обладнання (сталеплавильну роторну піч, машину для розливу металу, кран-балки тельферного типу, технологічне устаткування ливарної промисловості, вантажопідіймальних кранів і машин) відповідачу видані відповідні дозволи Головного управління держпраці у Дніпропетровській області від 29.04.2016р. №0481.16.12., №0482.16.12.(а.с. 32, 33).

Вищевказані документи підтверджують, що відповідач є спеціалізованим підприємством, яке має устаткування ливарної промисловості, власне виробництво та має право здійснювати операції з металобрухтом, що включають в себе металургійну переробку. Отримання інших дозвільних документів на здійснення металургійної переробки не передбачено діючим законодавством України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За встановлених обставин, позивачем не доведено належними доказами наявність підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, з якими закон пов'язує недійсність правочину, а також не спростовані заперечення відповідача та надані на їх підтвердження документи, у звязку з чим господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно зі статтею 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено - 23.11.16р.