КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2016 р. Справа№ 5011-22/10699-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

ОСОБА_1

За участі представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник

від відповідача: ОСОБА_3 представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Житлово-будівельного кооперативу «Теремки-2» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.06.2016 року по справі № 5011-22/10699-2012 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Теремки-2»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про зобовязання провести перерахунок

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду мітса Києва від 21.06.2016 року у справі № 5011-22/10699-2012 в задоволенні позовних вимог Житлово-будівельного кооперативу «Теремки-2» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Житлово-будівельний кооператив «Теремки-2» звернувсь до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.06.2016 року по справі № 5011-22/10699-2012 та прийняти нове рішення по справі, яким позовні вимоги Житлово-будівельного кооперативу «Теремки-2» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Представник відповідача 20.09.2016 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 27.09.2016 у звязку з перебуванням судді Ільєнок Т.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відрядженні для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя Тарасенко К.В., судді: Іоннікова І.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Тарасенко К.В., судді: Іоннікова І.А., Тищенко О.В. та призначено розгляд справи на 19.10.2016.

Представники сторін у судове засідання 19.10.2016 з'явились та надали пояснення по суті спору.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

01.10.1998 між Акціонерним товариством «Київенерго» та Житлово-будівельним кооперативом «Теремки-2» укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 540385 ( надалі - Договір), предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбаченим договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією.

Згідно п. 1 Додатку № 3 до Договору розрахунки з ЖБК «Теремки-2» за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими розпорядженням КМДА. Пунктом 3 даного Додатку передбачено можливість змінення тарифів на теплову енергію в період дії Договору, оскільки тарифи на теплову енергію не мають сталого (фіксованого, постійного) вартісного показника та коригуються відповідними розпорядженнями КМДА.

Вказаний договір сторонами виконувався, зокрема відповідачем у спірний період поставлено теплову енергію в обсязі 10609,90 Гкал за яку нараховано 1269877,34 грн.

Нарахування відповідачем вартості спожитої теплової енергії за період з 01.12.2006 по 31.12.2010 здійснювалось за тарифами, які встановлені Розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 30.10.2006 №1575 в редакції згідно розпорядження №1786 від 15.12.2006, від 30.05.2007 №634, від 29.04.2009 № 520, від 31.08.2009 № 981, від 15.10.2009 № 1192, від 30.11.2009 № 1333, від 31.05.2012 № 392, від 14.12.2010 № 1729.

Згідно ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Положеннями ч.ч. 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими; тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб'єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що до основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання, зокрема, належить, встановлення для відповідної територіальної громади в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності.

Нормами ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляд інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 у справі №761/8760/14-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015 визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття та скасовано розпорядження Київської міської державної адміністрації від 30.05.2007 №643 «Про затвердження тарифів на теплову енергію».

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі № 2-а-118/11 (Провадження № 2-а/761/4/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття Розпорядження Київської міської державної адміністрації: № 981 від 31.08.2009 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; № 1141 від 30.09.2009 «Про продовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 № 978, № 979, № 980 та №981»; № 1192 від 15.10.2009 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; № 1333 від 30.11.2009 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; № 392 від 31.05.2010 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення».

Згідно із ч. 1 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.

Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Порядок набрання чинності нормативно-правовими актами, які видаються міністерства, іншими органами виконавчої влади, до яких віднесені державні адміністрації, визначено п.3 Указу Президента України від 03.10.1992 р. №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», відповідно до якого вказані нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Пунктом 2 вказаного Указу Президента України від 03.10.1992 р. №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» передбачено, що державна реєстрація здійснюється в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 р. №731.

Положенням встановлений обов'язок міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян та не допускати випадків направлення на виконання нормативно-правових актів, що не пройшли державну реєстрацію.

Відповідно до пп. 1, 2 Положення, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколам до неї, міжнародних договорам, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийняті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Враховуючи наведене, розпорядження Київської міської державної адміністрації підлягають обов'язковій державній реєстрації.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21-246а11.

Натомість, розпорядження про встановлення тарифів на теплову енергію за спірний період, які було застосовано відповідачем (№№ 1786, 643, 520, 981, 1192, 1333 та 392) не були зареєстровані у встановленому законом порядку, відтак вони не мали застосуватись при нарахуванні вартості спожитої теплової енергії за спірний період. Вказане також не заперечувалось Вищим господарським судом України у своїй постанові від 10.02.2016 у даній справі.

Разом з тим, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 № 1245 «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення» зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27 червня 2002 р. за № 46/429, проте згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.04.2008 № 578, зареєстрованого в Головному управлінні юстиції у місті Києві 15.05.2008 за № 12/778, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 р. № 1245 втратило чинність.

Враховуючи викладене, зокрема визнання розпоряджень №№ 643, 981, 1192, 1333, 392 недійсними у судовому порядку з моменту їх прийняття, а також неможливість застосування розпоряджень №1786 та №520 у звязку з ненабранням чинності вказаними розпорядженнями за відсутності їх реєстрації в органах Міністерства юстиції України, а також у звязку з скасуванням розпорядження №1245, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у періоді з 15.05.2008 по 31.12.2010 чинних розпоряджень, якими було встановлено тарифи на теплову енергію.

Як встановлено судом, між сторонами укладено договір про постачання теплової енергії у гарячій воді №540385 від 01.10.1998, який за своєю природою є договором поставки енергоресурсів, відповідно до умов якого відповідач зобовязався постачати позивачу товар теплову енергію у гарячій воді.

Позивач отримував у період з 01.12.2006 по 31.12.2010 вказаний товар від відповідача та здійснював його оплату відповідно до тарифів, встановлених спірними розпорядженнями. Доказів існування між сторонами спору щодо кількості, якості чи факту отримання теплової енергії суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Нормами ст. 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 20 Закону України «Про теплову енергію» встановлено, що тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Як вбачається з наданих відповідачем ОСОБА_4 експертів за результатами проведення експертного економічного дослідження від 21.06.2013 №2440-2448, 2458-2466, 2476-2484, 2494-2502/13-45 та від 05.07.2013 2449-2457/2467-2475/2485-2493/2503-2510/2530/13-45 собівартість 1 Гкал теплової енергії, що вироблялась відповідачем та постачалась, в тому числі і відповідачу, у спірний період значно перевищувала тариф на теплову енергію, затверджений спірними розпорядженнями КМДА, яким, в залежності від періоду покривалось від 40 до 68% собівартості Гкал теплової енергії.

Таким чином, оскільки відповідачем у період з травня 2008 по 31.12.2010 здійснювалось нарахування позивачу, а позивачем оплачувалась поставлена теплова енергія (товар) за тарифами, які хоча і є нечинними, проте є суттєво меншими собівартості поставленого товару, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зобовязання відповідача здійснити перерахунок вартості поставленої теплової енергії у зазначений період в сторону зменшення.

Доводи позивача про застосування у спірний період розпорядження №1245 для розрахунку вартості отриманої теплової енергії судом відхилено у звязку з тим, що вказане розпорядження втратило чинність і не підлягає застосуванню.

Крім того, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог щодо зобовязання перерахувати вартість поставленої теплової енергії за період з 01.12.2006 по 31.05.2009.

Нормами статей 257, 258 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтями 261, 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить зобовязати відповідача здійснити перерахунок вартості спожитої теплової енергії за період з 01.12.2006 по 31.12.2010. Оскільки судом встановлено відсутність підстав для здійснення вказаного перерахунку за період з травня 2008 (скасування розпорядження №1245) по 31.12.2010, позовну давність може бути застосовано до вимог щодо зобовязання здійснити перерахунок за період з 01.12.2006 по квітень 2008 року, строк позовної давності по яким сплив у квітні 2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вказаним позовом 03.08.2012 тобто з значним пропуском позовної давності.

При цьому, судом першої інстанції правомірно відхилено посилання позивача на переривання позовної давності вступом позивача в якості третьої особи у адміністративну справу за позовом про визнання незаконними спірних розпоряджень судом відхиляються, оскільки предметом розгляду вказаної адміністративної справи не було зобовязання ПАТ «Київенерго» здійснити перерахунок за поставлену теплову енергію за весь спірний період чи його частину, відповідно участь позивача в якості третьої особи у адміністративній справі не може бути підставою для переривання позовної давності у розумінні ч.2 ст.264 Цивільного кодексу України.

Щодо посилань позивача на ту обставину, що про скасування судом спірних розпоряджень, а отже і про порушення свого права позивач дізнався у 2015 році після прийняття відповідних рішень адміністративними судами, колегія суддів зазначає, що оскільки, як вбачається з наявної в матеріалах справи претензії на адресу відповідача, датованої квітнем 2012 року та позовної заяви, позивач був обізнаний про невідповідність спірних розпоряджень вимогам закону, зокрема не проходження розпорядженнями процедури реєстрації в органах Мінюсту, відповідно міг дізнатись про порушення свого права з моменту прийняття вказаних розпоряджень.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо зобовязання відповідача здійснити перерахунок вартості спожитої теплової енергії за період з 2006 по 04.2008 не підлягають задоволенню у звязку з пропуском позивачем позовної давності.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Теремки-2» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.06.2016 року по справі № 5011-22/10699-2012 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 5011-22/10699-2012 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

ОСОБА_1