ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2016 р. Справа № 922/1435/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 2552Х/1-32) на рішення господарського суду Харківської області від 29 серпня 2016 року у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Харків

про стягнення 45670,22 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 29 серпня 2016 року (суддя Доленчук Д.О.) в позові відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 29 серпня 2016 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав. У судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення з посиланням на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Позивач у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення скасувати.

У засіданні суду позивач заявив клопотання про призначення по справі повторної технічної експертизи, проведення якої просив доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, на вирішення якої поставити питання, зазначені в переліку.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має право зупинити провадження у справі, зокрема, у випадку призначення господарським судом судової експертизи.

Експертизу по справі призначається у зв'язку з неможливістю для суду самостійно встановити обставини, необхідні для вирішення справи, а також для забезпечення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

У даному випадку, колегія суддів вважає, що підстав для призначення у справі повторної технічної експертизи немає, оскільки у суду достатньо доказів для з'ясування обставин справи і суд може самостійно дійти висновків по справі на основі наявних доказів у зв'язку з чим клопотання задоволенню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, заслухавши у судовому засіданні пояснення учасників процесу, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу у відповідності до вимог ст. 101 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом під час прийняття рішення, між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 03.01.2012 року був укладений договір найму частини нежилого приміщення (надалі - договір), зі строком дії до 31.12.2012 р., за яким передано майно на підставі акту прийому-передачі та опису майна.

Сторонами 05.01.2013 р. укладено додаткову угоду до договору найма частини нежилого приміщення щодо продовження строку дії договору з 05.01.2013 р. по 31.12.2013 р. Додатковою угодою від 05.01.2014 р. продовжено строк дії договору найма частини нежилого приміщення з 05.01.2014 р. до 31.12.2014 р. Дія вказаного договору закінчилася 31.12.2014 р.

Судом попередньої інстанції встановлено, що позивачем до позовної заяви були додані копії акту передавання обладнання б/у відповідно додатку № 1 до договору найма нежилого приміщення та опису обладнання б/у відповідно додатку №1 до договору оренди.

Позивачем надіслана відповідачу вимога від 16.02.2015 р. про повернення майна та сплату 35820,00 грн. заборгованості за договором.

Позивачем 03.03.2015 р. надіслано відповідачу для підписання акти прийому - передачі виконаних робіт (наданих послуг) з надання в оренду частини нежилого приміщення від 31.10.2014 р., від 30.11.2014 р. та від 31.12.2014 р.

Пунктом 5.2. договору встановлено, що розмір орендної плати за один календарний місяць включає ПДВ і визначається як сума в гривнях, що обчислюється за наступною формулою: орендна плата=орендна ставка*площа приміщення*індекс інфляції.

У п. 5.3. договору найму частини нежитлового приміщення від 03.01.2012 р. було зазначено, що сторони дійшли згоди, що орендна ставка за даною угодою складає 35 грн. за 1 кв. м.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що відповідач сплачує позивачу орендну плату на місяць вперед, а також сплачує інші платежі, передбачені цим договором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача згідно виставленим рахункам-фактурам.

Також, статтею 6 договору сторони погодили, що всі комунальні платежі відповідач компенсує додатково до орендної плати, згідно рахунків, виставлених позивачем.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не було надано до суду рахунків-фактур за договором, які виставлялися відповідачу для оплати та доказів їх надіслання відповідачу.

Відповідач зазначає, що доказів існування, укладання та виконання сторонами умов договору суду не було надано, а ті документи, які надані суду в обґрунтування позовних вимог не мають нічого спільного із договором, наданим позивачем.

Крім того, відповідач стосовно справжності договору найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 року зазначає, що дата укладення на першій сторінці не відповідає даті зазначеній на другій сторінці у п. 4.1. договору (01.01.2012 року); жодна із сторінок не підписана сторонами, реквізити прикріплені до договору на окремому аркуші наприкінці договору; п'ятий аркуш договору має дуже великий просвіт розміром у половину сторінки і не зрозуміло чому на ньому тоді сторони не розмістили свої реквізити, на вигляд шрифт тексту на останній сторінці договору відрізняється від шрифту усього договору; такого договору відповідач у себе не знайшов і не пам'ятає щоб договір з такими умовами підписував; зазначений позивачем розмір орендної плати не відповідає вихідним даним зазначеним в договорі найму.

Також, судом першої інстанції в рішенні зазначено, що відповідач стверджує, що доказів існування, укладення та виконання сторонами умов договору суду не надано, а ті документи, які надані суду в обґрунтування позовних вимог, не мають нічого спільного із договором, наданим позивачем в матеріали справи та позовними вимогами. викладеними на підставі цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції по справі призначалась комплексна судово-технічна експертиза документів та експертизи волокнистих матеріалів (дослідження паперу), згідно з висновком якої встановлено, що у спірному договорі найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р., укладеному між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4, друковані тексти на аркушах 1 - 5 і на аркуші 6 виготовлені одним шрифтом - Саlіbrі 12 за допомогою одного і того ж знакодрукуючого електрофотографічного пристрою, друковані тексти договору найму частини нежилого приміщення від 13.01.2012 р., на аркушах 1 - 5 і на аркуші 6 виконані у різний час, у друковані тексти, відтиски печаток та підписи, що маються у даному на дослідження договорі найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р., будь-які зміни (підчистка, травлення, дописка, дорисовка елементів шків, додрукування, переробка (виконання одних знаків поверх других), аплікація (переклеювання літер та цифр)) не вносилися. При виготовлені наданого на дослідження договору найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р., використовувались частини двох документів (договорів): 1-й - 5-й аркуші від одного документу (договору найму), а 6-й аркуш від іншого документу.

На підставі висновку експертизи, суд дійшов висновку, що шоста сторінка договору найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р. не є частиною цього договору, а договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р. є змонтованим.

Судом встановлено, що у актах здачі-прийняття виконаних робіт, наданих послуг по наданню в оренду частини нежилого приміщення від 31.01.2014 р., 28.02.2014 р., 31.03.2014 р., 30.04.2014 р., 31.05.2014 р., 30.06.2014 р., 31.07.2014 р., 31.08.2014 р., 30.09.2014 р., 31.10.2014 р., 30.11.2014 р. та 31.12.2014 р. відсутні посилання саме на договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р. Також, у додаткових угодах до договору найма частини нежилого приміщення від 05.01.2013 р. та від 05.01.2014 р. відсутні посилання саме на договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р.

Крім того, судом встановлено, що у платіжних дорученнях № 102 від 18.06.2014 р., № 93 від 30.05.2014 р., № 67 від 10.04.2014 р., № 65 від 11.09.2014 р., № 143 від 11.09.2014 р., № 17 від 11.02.2014 р., № 25 від 18.02.2014 р. та № 9 від 30.01.2014 р. в графі призначення платежу не був зазначений договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р.

Разом з цим, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься копія договору найма частини нежилого приміщення від 05.01.2009 р., копія додатку № 2 до договору оренди нежилого приміщення від 05.01.2009 р. та копія додатку № 1 до договору найма нежилого приміщення та обладнання б/у. Також, в матеріалах справи міститься копія постанови від 27.03.2015 р. про закриття кримінального провадження № 0000924.

Пунктом 5.3. договору найма частини нежилого приміщення від 05.01.2009 р. було передбачено, що сторони дійшли згоди, що орендна ставка за даною угодою складає 25 грн. за 1 кв.м., в т.ч. ПДВ.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що надані позивачем до матеріалів справи докази не підтверджують укладання між сторонами договору найму частини нежилого приміщення саме від 03.01.2012 р. та те, що договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р. є змонтованим, суд дійшов висновку, що між сторонами не був укладений договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частинами 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищевикладені обставини суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь 35820,00 грн. основного боргу за договором найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р., та стягнення 9484,17 грн. інфляційних втрат та 366,05 грн. компенсації за користування коштами (3% річних) у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р.

За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Сторони передбачили, що у випадку порушення своїх зобов'язань за договором, сторона несе відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством. ( п.6.1 Договору). Також, сторони передбачили, що відповідач за порушення терміну визначеному у п. 3.2 зобов'язаний сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Відповідно до п. 3.2. Договору, строк, протягом якого відповідач мав розрахуватися з позивачем за поставлений товар, з моменту поставки товару, не встановлений Договором.

На підставі вищевказаного Договору в період з 01 червня 2013 року по 30 квітня 2014 року позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 576 023,91 грн.

Факт поставки товарів підтверджується накладними наявними в матеріалах справи (т. 2 а. с. 3 - 250, т.3 а. с. 1 - 253, т.4 а. с. 1 - 239, т.5 а. с. 1 - 230, т.6 а. с. 1 - 149). Вказані накладні підписані представником відповідача та засвідчені печаткою на підтвердження прийому товару.

Доказів незгоди відповідача щодо належності виконання позивачем прийнятих на себе за Договором зобов'язань матеріали справи не містять, не надано доказів відмови від цього товару та прийняття його у встановленому порядку, тобто, свої зобов'язання позивач виконав у відповідності з умовами Договору.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з

підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Судом першої інстанції встановлено, що за цей період часу відповідач частково погасив вартість поставленого позивачем товару на суму 244 800,00 грн., у зв'язку з чим заборгованість останнього склала 331 223,91 грн.

Наявність заборгованості відповідача перед позивачем підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 30 квітня 2014 року за період з 01 червня 2013 року по 30 квітня 2014 року, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками, що свідчить про узгодженість між сторонами суми заборгованості.

Проте, відповідач, в порушення пунктів 3.2., 5.4. Договору, не сплатив суму заборгованості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З метою позасудового врегулювання спору, позивачем була направлена претензія із вимогою сплатити суму заборгованості у розмірі 331 223,91 грн. за поставлений товар в строк до 30 червня 2014 року.

Факт отримання відповідачем письмової претензії на суму 331 223,91 грн. підтверджується відміткою виконавця відділу кадрів відповідача - Морозвої про отримання претензії за вхідним номером 111 від 24 червня 2014 року.

Однак, сума боргу за поставлений товар погашена не була, що і стало підставою для звернення позивача з позовною заявою для захисту свого порушеного права.

У зв'язку з тим, що строк оплати відповідачем товару в Договорі не встановлений, позивач у своїй письмовій претензії до відповідача надав останньому строк для виконання ним своїх зобов'язань по сплаті за товар до 30 червня 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

На підставі чого, позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні витрати за період з 01 липня 2014 року по 22 серпня 2014 року (дату звернення з позовною заявою до суду).

Між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки за № 271 від 14 травня 2013 року з протоколом розбіжностей до Договору.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками, що свідчить про досягнення згоди щодо усіх істотних умов.

За приписами статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 193 Господарського кодексу України, що кореспондується із статтею 526 Цивільного кодексу України, передбачає, що суб'єкти господарювання та учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення умов договору, відповідач оплатив товар не в повному обсязі.

Станом на 22 серпня 2014 року розмір простроченої основної заборгованості відповідача перед позивачем склав 331223,91грн., що не спростовано відповідачем.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 331223,91 грн.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 10896 грн. пені, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Окрім того, пунктом 6.3 Договору передбачено, що у випадку прострочення відповідачем терміну оплати товару, він сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Перевіривши наявний в матеріалах справи розрахунок, колегія суддів важає, що сума пені у розмірі 10896 грн., нарахована позивачем, також підлягає стягненню з відповідача.

Щодо позовним вимогам в частині стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, колегія суддів також погоджується з висновком місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до листа №62-97р Верховного суду України від 03 квітня 1997 року, при визначенні періоду розрахунку інфляційних втрат, необхідно враховувати порядок застосування індексів інфляції. Згідно вказаного порядку, період нарахування визначається наступним чином. Якщо прострочка виникла до 16 числа місяця, то розрахунок здійснюється з урахуванням індексу інфляції цього місяця, а якщо прострочка виникла з 16 числа місяця, то розрахунок здійснюється без урахування цього місяця. За аналогією, якщо заборгованість погашена до 16 числа місяця, тоді індекс інфляції цього місяця не враховується, а якщо погашення заборгованості мало місце після 16 числа місяця, у такому випадку - враховується.

Отже, нараховані сума 3% річних у розмірі 1411,77 грн. та інфляційних витрат у розмірі 3338,80 грн. підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Стосовно витрат на отримання адвокатських послуг у розмірі 5000 грн., колегія суддів звертає увагу на таке.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Матеріали справи містять докази того, що позивачем було укладено договір на юридичне обслуговування №34/14 від 15 травня 2014 року та додаткову угоду №1 до нього від 15 серпня 2014 року.

Відповідно до п. 2.2. додаткової угоди № 1 від 15 серпня 2014 року до договору на юридичне обслуговуванпя №34/14 юридичні послуги, передбачені цією додатковою угодою, надає адвокат Полатай В.Ю.

Платіжне доручення №234 від 21 серпня 2014 року свідчить про оплату адвокатських послуг по справі за позовом ТОВ "Компанія Харпромсервіс" до ТОВ "ТБ "Салтівський" у сумі 5000 грн.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання, повинен відшкодувати збитки, завдані таким невиконанням. За нормами ч. 2 ст. 224 ГК України, абз. 2 ч. 1 ст. 225 ГК України до таких збитків також відносяться додаткові витрати, понесені стороною внаслідок порушення зобов'язання винною стороною.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов правомірного висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача 5000 грн. за надані послуги адвоката.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи той факт, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання відповідачем своїх зобов'язань, покладених на нього умовами спірного Договору, будь-то платіжні доручення, квитанції, тощо та спростування заборгованості перед позивачем, колегія суддів вважає, що висновки, яких дійшов місцевий господарський суд у рішенні щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі правомірними і доведеними матеріалами справи, тому підстави для його скасування та задоволення скарги відповідача відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 29 серпня 2016 року у справі № 922/1435/15 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 11.11.2016 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Медуниця О.Є.

Суддя Хачатрян В.С.