КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"14" листопада 2016 р. Справа №17/108-11/24

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Коршун Н.М.

ОСОБА_1

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства Укрпрофтур

на ухвалу Господарського суду Київської області від 19.09.2016 року

у справі № 17/108-11/24 (головуючий суддя: Конюх О.В., судді: Бабкіна В.М., Кошик А.Ю.)

за заявою Приватного акціонерного товариства Укрпрофтур

про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню

за позовом Переяслав-Хмельницького міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до відповідачів: 1) Циблівської сільської ради

2) Приватного акціонерного товариства Укрпрофтур

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Комунального підприємства Київської обласної ради

Переяслав-Хмельницьке бюро технічної інвентаризації

2) Дочірнього підприємства Київоблтурист

3) Філії оздоровчого закладу для дітей Переяславський

4) Федерації професійних спілок України

про визнання незаконним рішення, визнання права власності

та витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.09.2016 року заяву Приватного акціонерного товариства Укрпрофтур про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Приватне акціонерне товариства Укрпрофтур звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою від 02.11.2016 №693, в якій просить відновити строк на апеляційне оскарження, прийняту апеляційну скаргу до провадження, скасувати ухвалу господарського суду Київської області від 19.09.2016 року у справі №17/108-11/24 та прийняти нове рішення, про задоволення заяви.

Розглянувши апеляційну скаргу та додані до неї документи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду і підлягає поверненню скаржнику з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ГПК України апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом.

Застосування цього строку є обовязковим для всіх учасників судового процесу, в тому числі і для господарського суду.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана ухвала прийнята 19.09.2016, а апеляційна скарга подана 02.11.2016 (згідно поштового штемпелю на конверті), тобто з порушенням строків подання апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3.18 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено, що за змістом статті 87 ГПК надіслання повних рішень та ухвал сторонам, прокурору, третім особам, які були присутні в судовому засіданні, законом не передбачено (за винятком ухвали, в якій роз'яснюється рішення суду, що за змістом частини п'ятої статті 89 ГПК надсилається особам, які брали участь у справі, а також державному виконавцю, якщо рішення суду роз'яснено за його заявою, незалежно від присутності зазначених осіб у судовому засіданні).

При розгляді справи судом першої інстанції у судовому засіданні 19.09.2016 приймала участь представник відповідача 2 (апелянта) ОСОБА_2 (про що свідчить протокол судового засідання від 19.09.2016), яка отримала копію оскаржуваної ухвали 20.09.2016 (про що свідчить відмітка про отримання на зворотному боці четвертого аркушу ухвали).

Частиною 2 ст. 93 ГПК України встановлено, що апеляційний господарський суд постановляє ухвалу про повернення апеляційної скарги у випадках, якщо вона подана після закінчення строків, установлених цією статтею, і суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

У апеляційній скарзі скаржник просить відновити строк на апеляційне оскарження.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження скаржник посилається на те, що вперше подав апеляційну скаргу 21.09.2016, однак ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2016 апеляційну скаргу було повернуто без розгляду у зв'язку із відсутністю доказів надіслання копії скарги сторонам у справі. Усунувши вказані обставини скаржник 13.10.2016 повторно звернувся із апеляційною скаргою, однак ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 апеляційну скаргу було повернуто без розгляду у зв'язку із пропуском строку оскарження без клопотання про його поновлення.

Судова колегія, розглянувши матеріали справи, вважає, що клопотання про поновлення пропущеного строку не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.53 Господарського процесуального кодексу України господарський суд може відновити пропущений процесуальний строк за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи, якщо визнає причину пропуску строку поважною.

Отже, відновлення пропущеного процесуального строку є правом суду виходячи з встановлення поважності причин пропуску строку. Поважними визнаються лише такі обставини, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій.

Як вбачається зі змісту клопотання скаржника, він посилаються на те, що раніше подані апеляційні скарги повертались у зв'язку із порушенням самим скаржником норм процесуального закону.

Колегія суддів зазначає, що вказані представником скаржника обставини не свідчать про поважність причин пропуску строку подання апеляційної скарги, оскільки скаржник отримав оскаржувану ухвалу 20.09.2016, отже мав об'єктивну можливість вчасного подання апеляційної скарги, оформленої належним чином, у встановлений чинним законодавством строк.

Таким чином, не можуть вважатися поважними в розумінні ст.53 ГПК України викладені у клопотанні причини пропуску процесуального строку, оскільки пропуск строку стався не з вини суду чи установи зв'язку, а внаслідок порушенням скаржником вимог статей 93, 94 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, можливість належного подання апеляційної скарги на ухвалу господарського суду міста Києва від 19.09.2016 залежала виключно від волевиявлення самого скаржника, тобто мала суто субєктивний характер.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обовязкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 22 23 Рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, пункти 37-38 Рішення у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010).

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Відповідно до абз. 8 п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" клопотання про відновлення строку подання апеляційної скарги з огляду на приписи статті 53 ГПК України повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску такого строку (за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються апеляційному господарському суду на загальних підставах).

Окрім цього, відповідно до ч.4 ст. 97 ГПК України після усунення обставин, зазначених у пунктах 1, 2 і 3 частини першої цієї статті, апеляційна скарга може бути подана повторно. Проте, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 апеляційна скарга була повернута на підставі п.4 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

Отже, відновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яким останній користується виходячи із поважності причин пропуску строку, що в даному випадку не вбачається через відсутність обставин, які обєктивно перешкоджали скаржнику реалізувати своє право на своєчасне і належне подання апеляційної скарги, а тому клопотання про поновлення строку подання апеляційної скарги відхиляється.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 97 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо скаргу подано після закінчення строку, встановленого для її подання, без клопотання про відновлення цього строку або таке клопотання відхилено.

З огляду на викладене, колегія суддів на підставі п. 4 ст. 97 ГПК України повертає апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 53, 86, 93, п.4 ст. 97 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відхилити клопотання Приватного акціонерного товариства Укрпрофтур про поновлення строку подання апеляційної скарги.

2. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Укрпрофтур на ухвалу Господарського суду Київської області від 19.09.2016 року у справі № 17/108-11/24 повернути скаржнику.

3. Справу № 17/108-11/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Н.М. Коршун

ОСОБА_1