ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.11.2016 Справа № 905/2416/16

Суддя господарського суду Донецької області Філімонова О.Ю., розглянувши матеріали

за позовом: Дочірнього підприємства Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба ЛІКВО нафтової промисловості Національної акціонерної компанії Нафтогаз України м.Харків

до Публічного акціонерного товариства СКТБ Комплекс м.Донецьк

про визнання недійсним договору № 141-11/2010 від 22.11.2010 р.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю 1/318 від 29.08.2016р.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Дочірнє підприємство Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба ЛІКВО нафтової промисловості Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, м.Харків звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства СКТБ Комплекс м.Донецьк про визнання недійсним договору № 141-11/2010 від 22.11.2010 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив істотні умови договору та поставив не належний товар.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.ст. 2, 12, 15, 22, 53, 54 Господарського процесуального кодексу України.

За результатами повторного автоматичного розподілу справи від 23.09.2016р., справу №905/2416/16 передано на розгляд судді Філімонової О.Ю., у звязку з відставкою судді Подколзіної Л.Д.

20.10.2016р. через канцелярію суду від позивача надійшла заява.

Розглянувши надані позивачем документи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

22.11.2010р. між ВАТ СКТБ Комплекс (Постачальник) та Дочірнім підприємством Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба ЛІКВО нафтової промисловості Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (Покупець) укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти (поставки) № 141-11/2010.

Відповідно до п.1.1. договору, постачальник зобовязується у 2010-2011 році поставити Покупцеві товари, зазначені в специфікації/-ях, що додається до договору і є його невідємною/-ими частиною/-ами (далі Специфікація/ії), а Покупець-прийняти і оплатити такі товари.

Згідно з п.1.2. договору, найменування товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість договору вказується у специфікації/-ях.

Пунктом 2.1. договору, постачальник повинен поставити Покупцеві товар, передбачений цим договором, якість якого підтверджується наявністю сертифіката якості або паспортом виробника та відповідає Держстандартам, технічним або іншим умовам, які предявляються до товару даного виду.

Згідно з п.3.1. договору, ціна цього договору включає ПДВ і вказується специфікації/-іях.

Розділом V договору передбачена поставка товару.

Відповідно до п.5.1. договору, строк поставки, умови та місце поставки товару, перелік вантажовідправників і вантажоотримувачів вказуються в специфікації/-ях до цього договору.

Розділом VII договору передбачена відповідальність сторін.

Пунктом 10.1. договору передбачено, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 01 липня 2011року, а в частині взаєморозрахунків- до повного виконання зобовязань.

Сторонами були підписані та скріплені печатками Специфікація №1 від 22.11.2010р. та додаткові угоди: №1 від 27.05.2011р, №2 від 01.07.2011р., які є невід`ємними частинами договору про закупівлю товарів за державні кошти (поставки) № 141-11/2010 від 22.11.2010.

В вищезазначених специфікації та додаткових угодах вказані: найменування продукції, вартість продукції, умови поставки, умови оплати, строк поставки.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3, 5 ст.203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Частиною 1 ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

В Постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Наведеними нормами встановлено принцип свободи договору. Такий принцип полягає, насамперед, у свободі укладення договору і визначенні його умов. Свобода договору виявляється, зокрема, у наданні сторонам договору широкого розсуду при визначенні конкретних його умов.

Наведеними нормами визначено також, що зміст договору - це ті умови, на яких укладена відповідна угода сторін. Зміст договору визначається угодою сторін. При цьому, ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін. Сторони договору поставки можуть на власний розсуд визначати спосіб встановлення ціни у договорі, якщо законодавець не встановив імперативних норм для формування такої ціни.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст. 43 Господарського процесуального кодексу України).

Договір про закупівлю товарів за державні кошти (поставки) № 141-11/2010 від 22.11.2010, укладений між сторонами за своєю правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм ст. 264-271 Господарського кодексу України та істотними умовами договору поставки, зокрема, є предмет, ціна, строк дії договору, умови поставки, термін її здійснення.

Відповідно до ч.3 ст. 264 Господарського кодексу України, основні вимоги щодо укладення та виконання договорів поставки встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1, ч.2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Щодо досліджуваної справи, то укладаючи договір про закупівлю товарів за державні кошти (поставки) № 141-11/2010 від 22.11.2010, сторони узгодили істотні умови договору поставки, зокрема: предмет, ціну, строк дії договору. Крім того, сторонами було узгоджено умови поставки товару, умови оплати товару (в специфікації та додаткових угодах, які є невід`ємною частиною даного договору).

З урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що спірний договір про закупівлю товарів за державні кошти (поставки) № 141-11/2010 від 22.11.2010 відповідає вимогам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а волевиявлення учасників цього правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договір вчинено у формі, встановленій законом.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, в звязку з недоведеністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 35, 43, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог Дочірнього підприємства Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба ЛІКВО нафтової промисловості Національної акціонерної компанії Нафтогаз України м.Харків до Публічного акціонерного товариства СКТБ Комплекс м.Донецьк про визнання недійсним договору № 141-11/2010 від 22.11.2010 р.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення повного тексту рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя О.Ю. Філімонова

Дата складання повного тексту рішення 21.11.2016 року.

Надруковано 3 примірника:

1-до справи

1-позивачу

1-відповідачу