ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2016р. Справа№ 914/2356/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Галамай О.З.

при секретарі судового засідання Прокопів І.І.

розглянув справу

за позовом Міністерства соціальної політики України, м. Київ

до відповідача ОСОБА_1 підприємства «Ярина» ОСОБА_2 «Конвалія»,м. Трускавець, Львівська область

про стягнення заборгованості в розмірі 45 213,50 грн.

В судове засідання зявились:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_3 представник, довіреність від 07.09.2016р.

Сторонам, які зявились в судове засідання роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Фіксація судового процесу технічними засобами в порядку ст. 81-1 ГПК України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Міністерством соціальної політики України до ОСОБА_1 підприємства «Ярина» ОСОБА_2 «Конвалія» про стягнення заборгованості в розмірі 45 213,50 грн.

Ухвалою суду від 14.09.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 05.10.2016р.

В судовому засіданні 05.10.2016р. судом оголошено перерву до 26.10.2016 р.

Ухвалою суду від 26.10.2016 р. розгляд справи відкладено на 14.11.2016 р. з підстав, викладених в ухвалі.

Представник позивача в судове засідання 14.11.2016 р. не зявився. Однак через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації подав пояснення до відзиву, в яких заперечив щодо застосування строку позовної давності до вимог Міністерства соціальної політики України, просив задоволити позовні вимоги та розглядати справу без участі представника в судовому засіданні (вх. № 42239/16 від 24.10.2016р.).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобовязань за Договором про закупівлю за державні кошти № 13/84-ВТ від 11.06.2013 року, а саме поверненням з порушенням строків коштів на підставі підписаних актів звірки використання санаторно-курортних путівок, за якими необхідно було здійснити коригування оплати вартості путівок за рахунок коштів державного бюджету та доплати вартості путівок за рахунок власних коштів. В звязку з чим позивачем нарахована пеня в розмірі 45 213,50 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо заявлених вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх. № 39596/16 від 04.10.2016р.), додаткових пояснень (вх. № 41935/16 від 20.10.2016р.) та підтримав заяву про застосування строку позовної давності. Зокрема, зазначив, що право вимоги сплати нарахованих штрафних санкцій (пені) на суму 28 998,55 грн. виникло у позивача 14.05.2014 року, на суму 12 839,15 грн. 01.10.2014 року та на суму 3 375,80 грн. 15.12.2014 року, тому слід застосувати строк спеціальної позовної давності в один рік відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 14.11.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

11.06.2013 між Міністерством соціальної політики України (Замовник) та ОСОБА_1 підприємством «Ярина» ОСОБА_2» (Виконавець) укладено Договір № 13/84-ВТ про закупівлю за державні кошти (далі - Договір), за умовами якого Виконавець зобов'язується у 2013 році надати санаторно-курортні путівки для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи згідно із специфікацією, що зазначена у Додатку № 1 до цього Договору у порядку, встановленому цим Договором, та надати відповідно за путівками послуги із санаторно-курортного лікування за відповідним профілем захворювання, а Замовник зобов'язується оплатити надані санаторно-курортні путівки у порядку, за цінами та у строки, встановлені цим Договором (п.1.1. Договору).

Ціна цього договору становить 3 367 224,00 грн., з ПДВ. Розрахунок ціни договору наведено у Додатку № 1 до цього договору (п. 3.1 договору).

У Додатку № 1 до Договору визначено 786 путівок на загальну суму 3 367 224,00 грн.

Відповідно до п. 4.2 Договору Виконавець надає Замовнику путівки посезонно (літо, осінь та зима) згідно із накладною: на літо - протягом 5 робочих днів з моменту укладення Договору, на осінь - до 5 серпня 2013 року, на зиму - до 5 листопада 2013 року.

Згідно п. 4.3 Договору Замовник оплачує санаторно-курортні путівки після реєстрації цього Договору в органах державного казначейства по мірі надходження бюджетних коштів протягом 7 банківських днів з дня отримання від виконавця рахунку та накладної.

Як підтверджується накладними № 7 від 14.06.2013р., № 8 від 05.08.2013р., № 9 від 05.12.2013р., підписаними сторонами та скріпленими їх печатками (копії містяться в матеріалах справи), Виконавцем було передано Замовнику путівки у повному обсязі відповідно до специфікації (Додатку №1 до Договору).

Оплата путівок Замовником підтверджується платіжними дорученнями від 30.07.2013р., від 10.09.2013р., від 23.09.2013р., від 15.10.2013р., від 25.11.2013р., від 18.12.2013р. на загальну суму 3 367 224,00 грн. (копії містяться в матеріалах справи).

Не пізніше ніж через 15 календарних днів після завершення відповідного сезону Виконавець проводить звірку використання путівок з регіональними органами соціального захисту населення, які здійснювали направлення осіб за санаторно-курортними путівками, а сторони проводять звірку використання санаторно-курортних путівок за сезон, за результатами якої підписується акт про надані послуги із санаторно-курортного лікування між сторонами та здійснюється коригування оплати вартості путівок за рахунок коштів Державного бюджету України та доплати громадянами за рахунок їх власних коштів (у випадках передбачених п.п. 1.2.4 та 1.2.5 цього договору). У випадку оплати вартості частини путівки за рахунок власних коштів Виконавець протягом 7 робочих днів з моменту підписання акту за результатами звірки використання путівок повертає кошти Державного бюджету, а Замовник протягом 7 робочих днів здійснює оплату за рахунок коштів доплати громадян. (п. 4.4 Договору).

Згідно актів звірки використання санаторно-курортних путівок, підписаних та скріпленими печатками обох сторін, від 08.11.2013 р. за сезон «Літо» 2013 року доплата вартості путівок за рахунок власних коштів, що підлягає перерахуванню Замовнику виконавцем - 46 267,20 грн., від 14.02.2014 р. за сезон «Осінь» (перенесено з літа) доплата вартості путівок за рахунок власних коштів, що підлягає перерахуванню Замовнику виконавцем - 14 137,2 грн., від 14.02.2014 року за сезон «Осінь» 2013 року доплата вартості путівок за рахунок власних коштів, що підлягає перерахуванню Замовнику виконавцем -17 136,00 грн., від 07.04.2014 р. за сезон «Зима» (перенесені путівки з сезону «Осінь») 2013 року доплата вартості путівок за рахунок власних коштів, що підлягає перерахуванню Замовнику виконавцем - 3 855,60 грн., Корегуючого акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 28.08.2014 р. за сезон «Зима» 2013 року доплата вартості путівок за рахунок власних коштів, що підлягає перерахуванню Замовнику виконавцем - 8 996,40 грн.

У підпункті 6.2.1 пункту 6.2 Договору передбачено, що у разі порушення Виконавцем своїх зобов'язань за цим Договором Замовник може вимагати сплати штрафних санкцій за прострочення виконавцем повернення суми коштів, сплаченої за рахунок коштів Державного бюджету України, за результатами звірки використання путівок за відповідний сезон відповідно до п. 4.4 цього Договору - пені у розмірі 1% суми коштів, яка підлягала поверненню, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вказаної суми.

Оскільки виконавець прострочив встановлений Договором термін (7 робочих днів з моменту підписання акту звірки) на повернення коштів Державного бюджету за кожним із актів, в порядку п. 6.2.1. Договору позивачем, як вбачається з розрахунку штрафних санкцій, долученого до позовної заяви, нараховано пеню в розмірі 45 213,50 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Позивачем направлялися на адресу відповідача рахунки-фактури про оплату штрафних санкцій за порушення термінів повернення суми коштів частини вартості путівок за рахунок власних коштів громадян: № 51 від 14.05.2014 року на суму 28 998,55 грн., № 113 від 01.10.2014 року на суму 12 839,15 грн. та № 169 від 15.12.2014 року на суму 3 375,80 грн., які відповідачем неоплачені.

Також позивач просить судові витрати покласти на відповідача.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Аналогічне положення містить ст. 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи, 11.06.2013 між Міністерством соціальної політики України (Замовник) та ОСОБА_1 підприємством «Ярина» ОСОБА_2» (Виконавець) укладено Договір № 13/84-ВТ про закупівлю за державні кошти (далі - Договір), за умовами якого Виконавець зобов'язується у 2013 році надати санаторно-курортні путівки для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи згідно із специфікацією, що зазначена у Додатку № 1 до цього Договору у порядку, встановленому цим Договором, та надати відповідно за путівками послуги із санаторно-курортного лікування за відповідним профілем захворювання, а Замовник зобов'язується оплатити надані санаторно-курортні путівки у порядку, за цінами та у строки, встановлені цим Договором (п.1.1. Договору).

Ціна цього договору становить 3 367 224,00 грн., з ПДВ. Розрахунок ціни договору наведено у Додатку № 1 до цього договору (п. 3.1 договору).

У Додатку № 1 до Договору визначено 786 путівок на загальну суму 3 367 224,00 грн.

Відповідно до п. 4.2 Договору Виконавець надає Замовнику путівки посезонно (літо, осінь та зима) згідно із накладною: на літо - протягом 5 робочих днів з моменту укладення Договору, на осінь - до 5 серпня 2013 року, на зиму - до 5 листопада 2013 року.

Згідно п. 4.3 Договору Замовник оплачує санаторно-курортні путівки після реєстрації цього Договору в органах державного казначейства по мірі надходження бюджетних коштів протягом 7 банківських днів з дня отримання від виконавця рахунку та накладної.

Як підтверджується накладними № 7 від 14.06.2013р., № 8 від 05.08.2013р., № 9 від 05.12.2013р., підписаним сторонами та скріпленими їх печатками (копії містяться в матеріалах справи), Виконавцем було передано Замовнику путівки у повному обсязі відповідно до специфікації (Додатку №1 до Договору).

Оплата путівок Замовником підтверджується платіжними дорученнями від 30.07.2013р., 10.09.2013р., 23.09.2013р., 15.10.2013р., 25.11.2013р., 18.12.2013р. на загальну суму 3 367 224,00 грн. (копії містяться в матеріалах справи).

Не пізніше ніж через 15 календарних днів після завершення відповідного сезону Виконавець проводить звірку використання путівок з регіональними органами соціального захисту населення, які здійснювали направлення осіб за санаторно-курортними путівками, а сторони проводять звірку використання санаторно-курортних путівок за сезон, за результатами якої підписується акт про надані послуги із санаторно-курортного лікування між сторонами та здійснюється коригування оплати вартості путівок за рахунок коштів Державного бюджету України та доплати громадянами за рахунок їх власних коштів (у випадках передбачених п.п. 1.2.4 та 1.2.5 цього договору). У випадку оплати вартості частини путівки за рахунок власних коштів Виконавець протягом 7 робочих днів з моменту підписання акту за результатами звірки використання путівок повертає кошти Державного бюджету, а Замовник протягом 7 робочих днів здійснює оплату за рахунок коштів доплати громадян. (п. 4.4 Договору).

Згідно актів звірки використання санаторно-курортних путівок:, підписаних та скріплених печатками обох сторін, від 08.11.2013 р. за сезон «Літо» 2013 року доплата вартості путівок за рахунок власних коштів, що підлягає перерахуванню Замовнику виконавцем - 46 267,20 грн., від 14.02.2014 р. за сезон «Осінь» (перенесено з літа) доплата вартості путівок за рахунок власних коштів, що підлягає перерахуванню Замовнику виконавцем - 14 137,2 грн., від 14.02.204 року за сезон «Осінь» 2013 року доплата вартості путівок за рахунок власних коштів, що підлягає перерахуванню Замовнику виконавцем - 17 136,00 грн., від 07.04.2014 р. за сезон «Зима» (перенесені путівки з сезону «Осінь») 2013 року доплата вартості путівок за рахунок власних коштів, що підлягає перерахуванню Замовнику виконавцем - 3 855,60 грн., Корегуючого акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 28.08.2014 р. за сезон «Зима» 2013 року доплата вартості путівок за рахунок власних коштів, що підлягає перерахуванню Замовнику виконавцем - 8 996,40 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положенням ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статей 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У підпункті 6.2.1 пункту 6.2 Договору передбачено, що у разі порушення Виконавцем своїх зобов'язань за цим Договором Замовник може вимагати сплати штрафних санкцій за прострочення виконавцем повернення суми коштів, сплаченої за рахунок коштів Державного бюджету України, за результатами звірки використання путівок за відповідний сезон відповідно до п. 4.4 цього Договору - пені у розмірі 1% суми коштів, яка підлягала поверненню, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вказаної суми.

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Однак, відповідно до ст. 3 даного Закону, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається із матеріалів справи, в тому числі з Довідки про розрахунки з ПП «Ярина» санаторій «Конвалія» по Договору № 13/84 від 11.06.2013 року станом на 01.06.2016 року, кошти згідно актів звірки використання санаторно-курортних путівок відповідачем повернуті позивачу з порушенням термінів такого повернення згідно п.4.4. Договору.

Так, кошти згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 08.11.2013 р. за сезон «Літо» 2013 року в розмірі 46 267,20 грн. мали бути перераховані Замовнику Виконавцем по 19.11.2013 року включно, а повернуті фактично лише 16.12.2013 року; кошти згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 14.02.2014 р. за сезон «Осінь» (перенесено з літа) в розмірі 14 137,2 грн. мали бути перераховані Замовнику Виконавцем по 25.02.2014 року включно, а повернуті фактично лише 01.04.2014 року; кошти згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 14.02.2014 року за сезон «Осінь» 2013 року в розмірі 17 136,00 грн. мали бути перераховані Замовнику Виконавцем по 25.02.2014 року включно, а повернуті фактично лише 01.04.2014 року та 17.10.2014 року; кошти згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 07.04.2014 р. за сезон «Зима» (перенесені путівки з сезону «Осінь») 2013 року в розмірі 3 855,60 грн. мали бути перераховані Замовнику Виконавцем по 16.04.2014 року включно, а повернуті фактично лише 17.10.2014 року; кошти згідно Корегуючого акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 28.08.2014 р. за сезон «Зима» 2013 року в розмірі 8 996,40 грн. мали бути перераховані Замовнику Виконавцем по 08.09.2014 року включно, а повернуті фактично лише 17.10.2014 року та 14.11.2014 року.

Оскільки виконавець прострочив встановлений Договором термін (7 робочих днів з моменту підписання акту звірки) на повернення коштів Державного бюджету за кожним із актів, в порядку п. 6.2.1. Договору позивачем нараховано пеню в розмірі 45 213,50 грн.

З огляду на викладене, позивач звернувся з відповідним позовом до суду, оскільки, як досліджено судом, відповідач кошти згідно актів звірки використання санаторно-курортних путівок повернув позивачу з порушенням термінів такого повернення згідно п.4.4. Договору, в звязку з чим позивачем нараховано відповідачу штрафні санкції на підставі п.6.2.1. Договору в розмірі 45 213,50 грн., які просить стягнути з відповідача.

Однак відповідачем подано суду заяву про застосування строку позовної давності, яка підлягає до задоволення з огляду на наступне.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Таким чином, для застосування строку позовної давності суд повинен встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

Як вже зазначено раніше, судом встановлено правомірність звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч.ч.2, 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником відповідача 04.10.2016 року до відзиву на позовну заяву (вх.№39596/16) долучено клопотання про застосування строку позовної давності, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в звязку із спливом відповідно до п.1ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України спеціальної позовної давності в один рік, яка застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); 4) у зв'язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу).

Як вбачається з матеріалів справи, кошти згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 08.11.2013 р. за сезон «Літо» 2013 року в розмірі 46 267,20 грн. мали бути перераховані Замовнику Виконавцем по 19.11.2013 року включно, а повернуті фактично лише 16.12.2013 року; кошти згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 14.02.2014 р. за сезон «Осінь» (перенесено з літа) в розмірі 14 137,2 грн. мали бути перераховані Замовнику Виконавцем по 25.02.2014 року включно, а повернуті фактично лише 01.04.2014 року; кошти згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 14.02.2014 року за сезон «Осінь» 2013 року в розмірі 17 136,00 грн. мали бути перераховані Замовнику Виконавцем по 25.02.2014 року включно, а повернуті фактично лише 01.04.2014 року та 17.10.2014 року; кошти згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 07.04.2014 р. за сезон «Зима» (перенесені путівки з сезону «Осінь») 2013 року в розмірі 3 855,60 грн. мали бути перераховані Замовнику Виконавцем по 16.04.2014 року включно, а повернуті фактично лише 17.10.2014 року; кошти згідно Корегуючого акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 28.08.2014 р. за сезон «Зима» 2013 року в розмірі 8 996,40 грн. мали бути перераховані Замовнику Виконавцем по 08.09.2014 року включно, а повернуті фактично лише 17.10.2014 року та 14.11.2014 року.

Отже, штрафні санкції мали бути нараховані позивачем за період з 20.11.2013 р. по 15.12.2013 р. на суму 46 267,20 грн. згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 08.11.2013 р. за сезон «Літо» 2013 року; за період з 26.02.2014 р. по 30.03.2014 р. на суму 14 137,2 грн. згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 14.02.2014 р. за сезон «Осінь» (перенесено з літа); за період з 26.02.2014 р. по 30.03.2014 р. на суму 17 136,00 грн. згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 14.02.2014 року за сезон «Осінь» 2013 року; за період з 17.04.2014 р. по 16.10.2014 р. на суму 3 855,60 грн. згідно акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 07.04.2014 р. за сезон «Зима» (перенесені путівки з сезону «Осінь») 2013 року; за період з 09.09.2014 р. по 13.11.2014 р. на суму 8 996,40 грн. згідно Корегуючого акту звірки використання санаторно-курортних путівок від 28.08.2014 р. за сезон «Зима» 2013 року.

Позивач звернувся з даним позовом до суду 13.09.2016 р. (вх.№2542).

Тобто, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені, нарахованої на зобовязання строк виконання яких виник до 13.09.2015р., є за межами встановленого ст. 258 Цивільного кодексу України річного строку позовної давності.

Як зазначено в Пленумі Вищого господарського суду України у п. 2.3 Постанови від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій щодо визнання боргу в цій частині позивач суду не надав, на наявність таких не посилався, причин пропущення строку звернення з вимогою про стягнення неустойки позивач суду не навів. Жодних доказів на підтвердження збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін останній суду не надав, проти наявності таких представник відповідача заперечив.

Також суд вважає за необхідне зауважити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997 р., передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою № 14902/04 у справі Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Як розяснено в Пленумі Вищого господарського суду України у пп. 4.4.1 Постанови № 10 від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Щодо твердження позивача про те, що при стягненні сум збитків, заподіяних у звязку зі сплатою неустойки (штрафу, пені), застосуванню підлягає загальна позовна давність у три роки, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не обґрунтовано та не доведено завдання саме збитків в розумінні ст. 224 Господарського кодексу України, в звязку з нарахуванням та несплатою відповідачем пені за порушення термінів повернення коштів згідно актів звірки використання санаторно-курортних путівок.

З огляду на викладене, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню та матеріалів справи, суд дійшов висновку про застосування строку позовної давності, в звязку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись cт. ст. 3, 4, 41, 42, 43,44, 45, 46, 12, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 21.11.2016 р.

Суддя Галамай О. З.