КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2016 р. Справа№ 911/5/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників

позивача: Желінська Т.М.;

відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі

структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції

на рішення Господарського суду Київської області

від 21.09.2016р.

у справі №911/5/16 (суддя: Карпечкін Т.П.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі

структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та

газифікації "Київоблгаз"

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" про визнання недійсним акту приймання-передачі газу за листопад 2014 року, складеного на виконання договору №2013/Т-ПР--260000 від 01.02.2013р., укладеного між позивачем та відповідачем, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що оспорюваний акт є правочином у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, який підлягає визнанню недійсним як такий, що був вчинений з недодержанням вимог, встановлених ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та непідтвердженості позовних вимог належними доказами. На думку відповідача, оспорюваний позивачем акт приймання-передачі газу за листопад 2014 року не є правочином у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.03.2016р. у справі №911/5/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016р., у позові було відмовлено повністю, у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог (том справи - 1, аркуші справи - 131-133, 181-186).

Постановою Вищого господарського суду України від 17.08.2016р. скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016р. та рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016р. у справі № 911/5/16, а справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду. Скасовуючи вищевказані судові рішення, Вищий господарський суд України в своїй постанові зазначив про те, що вступна та резолютивна частини рішення Господарського суду Київської області у справі №911/5/16 проголошені в судовому засіданні 14.03.2016р., а повне рішення складено 21.03.2016р. При цьому, вступна та резолютивна частини рішення суддею підписані, а повне рішення - ні, що є процесуальним порушенням, наслідком якого є скасування такого рішення (том справи - 1, аркуші справи - 204-209).

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.09.2016р. за результатами нового розгляду справи №911/5/16 в задоволенні позову відмовлено повністю (том справи - 1, аркуші справи - 232-238).

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 21.09.2016р. у справі №911/5/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- судом не прийнято до уваги те, що акт приймання-передачі природного газу за листопад 2014 р. по договору №2013/Т-ПР--260000 від 30.12.2013 р. є невід'ємною частиною договору купівлі-продажу природного газу №112/14-ПР від 19.12.2013p.;

- акт приймання-передачі природного газу є підставою для розрахунків між позивачем та Публічним акціонерним товариством «НАК «Нафтогаз України»;

- акт приймання-передачі за листопад 2014 р. є правочином, а відтак судом першої інстанції не вірно застосовані норми ст. 202 Цивільного кодексу України;

- дії відповідача при складанні акту приймання-передачі протраспортованого природного газу за листопад 2014р. не спрямовані на настання наслідків обумовлених ним, що є порушенням ч.5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 17.11.2016р.

09.11.2016р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просив суд залишити скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 17.11.2016р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 21.09.2016р. у справі №911/5/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 17.11.2016р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 17.11.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.02.2013р. між відповідачем, як газорозподільним підприємством, та позивачем, як замовником, було укладено договір №2013/Т-ПР--260000 на розподіл природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами) для потреб промислових споживачів (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 12-20).

За умовами Договору (розділ 1) газорозподільне підприємство зобов'язується надати замовнику послуги з транспортування природного газу (далі - газ) газорозподільними мережами (далі - ГРМ) до межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів (далі - у пункт призначення) відповідно до "Актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін". Пункти призначення з переліком комерційних вузлів обліку газу (далі - вузли обліку) визначаються сторонами в додатку «Перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживаючого обладнання» до цього договору. Замовник зобов'язується сплатити газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування газу ГРМ у розмірі, у строки та у порядку, передбаченому умовами вказаного договору.

Обсяги та умови транспортування газу ГРМ визначені в розділі 2 Договору, згідно з п.п.2.1, 2.6-2.8 якого планові обсяги транспортування газу ГРМ замовника визначаються в додатку "Договірні обсяги транспортування природного газу ГРМ" до вказаного договору по кожному об'єкту замовника або його споживачу. Послуги з транспортування газу ГРМ підтверджуються підписаним сторонами актом наданих послуг з транспортування газу ГРМ, що оформляється за даними вузлів обліку, визначених у додатку "Перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживаючого обладнання" до цього договору. Газорозподільне підприємство до 5-го числа, наступного за звітним місяцем, направляє замовнику два примірники акта наданих послуг за звітний місяць, які підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газорозподільного підприємства. Замовник протягом двох днів з моменту одержання акта наданих послуг зобов'язується повернути газорозподільному підприємству один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до законодавства. До вирішення спірних питань обсяг та сума послуг з транспортування газу ГРМ встановлюється у відповідності до даних газорозподільного підприємства.

Оплата вартості послуг за транспортування газу ГРМ здійснюється замовником на умовах попередньої оплати авансовими платежами планового обсягу шляхом 100% оплати до 25 числа місяця, що передує місяцю поставки на період передоплати, визначений сторонами в цьому Договорі (п.4.5 Договору).

В п.10.1 Договору передбачено, що останній набирає чинності з дня його підписання та укладається на строк до 31.12.2013р., а в частині щодо розрахунків - до повного виконання зобов'язань сторонами.

Протягом 2013-2014 років між сторонами було укладено низку додаткових угод до Договору, в яких сторони дійшли згоди, зокрема, щодо коригування обсягів та вартості газу, а також строку дії Договору (том справи - 1, аркуші справи - 30-42).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що 19.11.2014р. представниками відповідача було виконано перевірку вузла обліку газу Трипільської ТЕС, за результатами якої на з'єднанні кранів та труб, що знаходяться від точки балансового розмежування до місця встановленого комерційного вузла обліку газу Трипільської ТЕС, були виявлені незначні витоки газу, а саме утворення мильних бульбашок при їх "обмилюванні", що знайшло своє відображення в акті №601336 від 25.11.2014р. (том справи - 1, аркуші справи - 60-61).

Відповідач направив позивачу акт приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року (том справи - 1, аркуш справи - 64), згідно з яким обсяг транспортованого газу за вказаний місяць визначено в розмірі 33 281 073 куб. м.

Однак, позивач зазначав про те, що згідно з даними його контрольно-вимірювальних приладів обсяг транспортованого природного газу у листопаді 2014 складав 32 633 864 куб. м., у зв'язку з чим Акт приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року був підписаний позивачем із зауваженнями.

Позивач звернувся до відповідача з претензією №10-1947 від 24.04.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 72-86), в якій вимагав усунути виявлену розбіжність в обсягах природного газу, внести зміни, серед іншого, до Акту приймання-передачі природного газу (до технічної угоди) за листопад 2014 року та підтвердити кількість протранспортованого природного газу для потреб електростанції згідно облікових даних позивача.

Позивач вважає, що при проведенні відповідачем перевірки вузла обліку газу Трипільської ТЕС було порушено положення п.п.12.5, 12.6 Правил обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання , в частині погодження переліку уповноважених представників, які допускаються до перевірки комерційних вузлів обліку газу, а також щодо затвердження переліку осіб, уповноважених здійснювати перевірки комерційних вузлів обліку газу. Дані, отримані за результатами перевірки, лягли в основу Акту приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року, який спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків позивача щодо безпідставних розрахунків, що не відповідають дійсності.

Оскільки претензія позивача не була задоволена відповідачем, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду та просив визнати недійсним акт приймання-передачі газу за листопад 2014 року, складений на виконання договору №2013/Т-ПР--260000 від 01.02.2013р., зазначаючи про те, що названий акт приймання-передачі природного газу є правочином у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд в позові відмовив, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, вважає його таким, що відповідає фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимога позивача про визнання недійсним Акту приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року. На думку позивача, оспорюваний ним Акт є правочином, для укладання та чинності якого сторонам необхідно було дотримуватись вимог ст. 203 Цивільного кодексу України, однак названий Акт не відповідає вимогам вказаної статті, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України.

В ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи Договір сторони на власний розсуд визначили умови останнього, зокрема, щодо обсягів транспортування газу та оформлення документів, якими підтверджується надання послуг з транспортування газу ГРМ (в даному випадку - актів приймання-передачі природного газу).

По суті, Акт приймання-передачі, складений в межах виконання укладеного між сторонами Договору, є документом, який підтверджує факт виконання цього договору і не може вважатися правочином. В даному випадку кожна із сторін зазначила свої показники обсягу газу, що передавався у листопаді 2014 року.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Натомість, заявлена позивачем вимога про визнання недійсним акту приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року, складеного на виконання укладеного між сторонами Договору, не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі його задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку.

У разі виникнення між сторонами спору, позивач не позбавлений права в установленому чинним законодавством порядку вимагати від відповідача виконання обов'язків у натурі - оплатити надані позивачем послуги. Під час розгляду такого спору, суд, враховуючи, обставини, що входять в предмет доказування у такій справі, зобов'язаний буде встановити чи має місце факт перерахунку обсягу отриманого газу, враховуючи спірний розрахунок, згідно зазначеного акту приймання-передачі.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, в акті приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року сторонами зафіксовано показники, які є спірними, а тому вказаний акт не є правочином в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, оскільки його дія не спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а лише фіксує показники обсягу газу, що передавався за умовами договору на розподіл природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами) для потреб промислових споживачів. Саме укладений між сторонами договір на розподіл природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами) для потреб промислових споживачів є правочином, а відповідно акт приймання-передачі складено на виконання такого договору.

Діючим законодавством допускається укладання договорів у спрощеній формі, тобто шляхом обміну документами. Натомість в даному конкретному випадку між сторонами було укладено договір у письмовій формі і саме на виконання цього договору сторонами складалися та підписувалися Акти приймання-передачі природного газу.

З наведеного випливає, що безпосередньо договір є правовстановлюючим документом, тоді як укладання актів приймання-передачі є виконанням встановлених договором зобов'язань.

За правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. До таких документів можна, зокрема, віднести: рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек) (аналогічна правова позиція викладена в листі Верховного Суду України від 24.11.2008р. "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Як уже зазначалося вище, у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є виражене у певній формі волевиявлення та намір особи набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки.

В процесі перегляду даної справи судом було встановлено, що між сторонами виникли та існували господарські взаємовідносини на підставі укладеного між ними Договору щодо розподілу природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами), на виконання якого і здійснювалося надання послуг з транспортування природного газу, оформлене відповідно до умов п.п.2.6-2.8 Договору оспорюваним позивачем Актом приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року.

Оскільки взаємовідносини сторін врегульовані відповідним Договором і саме на виконання умов якого здійснювалась господарська операція, зафіксована спірним Актом приймання-передачі, такий Акт не містить ознак самостійного волевиявлення особи чи наміру набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки, а лише технічно фіксує обсяги надання послуги з транспортування природного газу і складення такого Акту є обов'язковим з урахуванням п.п.2.6-2.8, 3.5, 5.1.4 укладеного між сторонами Договору.

Правові наслідки у вигляді необхідності оплати наданих послуг з транспортування природного газу виникають з Договору в обсягах, зафіксованих сторонами в Актах приймання-передачі. Отже, Акт приймання-передачі є лише підставою для визначення обсягу прав і обов'язків сторін за Договором, тобто первинним документом, який засвідчує факт і обсяги здійснення господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підписав Акт приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року, хоча із зауваженнями, але частково вказані в Акті відомості позивачем визнані та погоджені, у зв'язку з чим підстави стверджувати про недостовірність даних Акту приймання-передачі в цій частині відсутні. Натомість в решті даних, з якими не погодився позивач, Акт приймання-передачі не підписаний з наведенням відповідних обґрунтувань та зауважень і обсяги надання послуги підлягають врегулюванню.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що Акт приймання-передачі є первинним документом, який технічно фіксує факт та обсяги господарської операції, а тому наведені в Акті дані можуть бути спростовані виключно спростуванням факту здійснення господарської операції чи її фактичних обсягів, що підлягає дослідженню в контексті прав та обов'язків сторін за Договором при встановленні обставин, які є підставою для реалізації прав та обов'язків за Договором, зокрема, питання щодо необхідності оплати послуг.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що Акт приймання-передачі природного газу є первинним документом і не має ознак правочину в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, а тому такий Акт не підлягає визнанню недійсним з підстав, визначених ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, як про це зазначав позивач.

Згідно з ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, серед яких визнання правочину недійсним.

Оскільки спірний Акт не є правочином, то колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Наявні у справі матеріали та пояснення свідчать про необґрунтованість та непідтвердженість позовних вимог належними доказами, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позові.

Доводи апеляційної скарги позивача також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 99, 102-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області у справі №911/5/16 від 21.09.2016р. - без змін.

2. Матеріали справи №911/5/16 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова