ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року Справа № 922/2841/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Кролевець О.А.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну

скаргу Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20 вересня 2016 р.

та на ухвалу господарського суду Харківської області від 26 серпня 2016 року

про забезпечення позову

у справі № 922/2841/16

господарського суду Харківської області

за позовом Приватного акціонерного товариства "Термолайф"

до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

в особі відділення "Харківське відділення №5 "АТ "Сбербанк Росії"

про визнання недійсним договору

за участю представників

позивача - Мецгер Ю.Ю.

відповідача - Сімонова Є.О.

в особі - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26 серпня 2016 року (суддя Прохоров С.А.) залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20 вересня 2016 року (судді Шевель О.В., Крестьянінов О.О., Фоміна В.О.) заяву ПАТ "Термолайф" про забезпечення позову у справі № 922/2841/16 задоволено. До вирішення спору по суті:

- заборонено ПАТ "Сбербанк" вчиняти дії щодо звернення стягнення у будь-який способі на нерухоме майно шляхом позасудового врегулювання, що належить Приватному акціонерному товариству "Термолайф" (ідентифікаційний код 34015182), а саме: нежитлові будівлі літ. ВО-3 загальною площею 2267,5 кв.м., літ. ВН-1-6 загальною площею 11221,3 кв.м., реєстраційний номер 33001424, які знаходяться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44;

- заборонено приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвій Олені Дмитрівні та/або будь-яким іншим особам вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спрямовані на набуття, зміну, перехід або припинення речових прав та їх обтяження на нерухоме майно, яке належить Приватному акціонерному товариству "Термолайф" (ідентифікаційний код 34015182), а саме: нежитлові будівлі літ. ВО-3 загальною площею 2267,5 кв.м., літ. ВН-1-6 загальною площею 11221,3 кв.м., реєстраційний номер 33001424, які знаходяться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44;

- заборонено ПАТ "Сбербанк" подавати приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвій Олені Дмитрівні та/або будь-яким іншим особам документи для здійснення дій, спрямованих на набуття, зміну, перехід або припинення речових прав та їх обтяження на нерухоме майно, яке належить Приватному акціонерному товариству "Термолайф" (ідентифікаційний код 34015182), а саме: нежитлові будівлі літ. ВО-3 загальною площею 2267,5 кв.м., літ. ВН-1-6 загальною площею 11221,3 кв.м., реєстраційний номер 33001424, які знаходяться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44.

Не погодившись з зазначеними ухвалою та постановою Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20 вересня 2016 року та ухвалу господарського суду Харківської області від 26 серпня 2016 року та у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Термолайф" про вжиття заходів забезпечення позову відмовити повністю.

В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом апеляційної інстанції норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ПрАТ "Термолайф" (позичальником) та ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" (нове найменування Публічне акціонерне товариство "Сбербанк"), укладено договори про відкриття кредитної лінії від 04 вересня 2012 року № 30-В/12/66/ЮО та №31-В/12/66/ЮО (а.с.58, 72).

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за зазначеними договорами між ПрАТ "Термолайф" (іпотекодавцем) та ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" (іпотекодержателем) укладено іпотечний договір від 13 вересня 2012 року, посвідчений 13 вересня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О.Д. та зареєстрований в реєстрі за номером 5135 (далі - іпотечний договір).

Відповідно до зазначеного договору (а.с.85), предметом іпотеки є нежитлові будівлі літ. ВО-3 загальною площею 2267,5 кв.м., літ. ВН-1-6 загальною площею 11221,3 кв.м., реєстраційний номер 33001424, які знаходяться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44 та належать іпотекодавцю на праві власності.

Пунктом 4.2.3 зазначеного договору встановлено право іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки задовольнити усі свої вимоги у відповідності з цим договором, у тому числі шляхом прийняття предмета іпотеки у власність або продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Відповідні норми щодо умов звернення стягнення на предмет іпотеки містяться також у пунктах 6.1 - 6.3 іпотечного договору. Тобто сторонами договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися у позасудовому порядку.

У серпні 2016 року ПрАТ "Термолайф" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом, у якому, із посиланням на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року у справі №904/43/16, просить визнати недійсним іпотечний договір в частині забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії № 30-В/12/66/ЮО від 04 вересня 2012 року, які, на думку позивача, є недійсними.

Разом із позовною заявою позивачем було подано заяву (вх. №2841/16 від 25 серпня 2016 року), відповідно до якої позивач просив суд вжити заходів щодо забезпечення позову.

Суди попередніх інстанцій задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову зазначили, що у випадку невжиття заходів до забезпечення позову про визнання іпотечного договору недійсним, ПАТ "Сбербанк" зверне стягнення на предмет застави за іпотечним договором. Дана обставина, може призвести до неможливості відновити права позивача до стану, який існував до їх порушення, оскільки на момент набрання рішенням законної сили предмет іпотеки за іпотечним договором буде відчужено третім особам (добросовісним набувачам).

Колегія суддів Вищого господарського суду України не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність зв'язку між зазначеним заходом забезпечення позову і предметом спору, співрозмірністю та адекватністю заходу із заявленими позивачем вимогами з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини першої статті 116 Господарського процесуального кодексу України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачу після надання судовим рішенням законної сили.

Предметом розгляду справи є визнання недійсним договору. Позивачем не заявляються вимоги про наслідки визнання недійсним договору, а тому на виконання таких рішень наказ не видається, оскільки навіть у випадку задоволення позовних вимог резолютивна частина рішення не буде містити вказівок про виконання певних дій.

З огляду на викладене позивачем у справі не наведено чим не вжиття наведеного заходу до забезпечення позову в випадку задоволення позову - забезпечить можливість виконання судового рішення та як зазначалось вище позивачем не наведено у чому полягає відновлення його порушених прав, оскільки не зазначено які саме права порушено.

Згідно з п.10 ч.1 статті 65 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору, суддя в необхідних випадках вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову.

У відповідності до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно зі ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Засоби забезпечення позову є важливою гарантією захисту і реального поновлення прав учасників судового процесу. Поняття засобів забезпечення позову визначається як застосування судом процесуальних засобів тимчасового характеру, які гарантують можливість реалізації позовних вимог або сприяють збереженню існуючого положення між сторонами до винесення судового акта.

У вирішенні питання про забезпечення позову визначальною є оцінка обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Також, відповідно до абзацу 1 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства під час розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що заборона ПАТ "Сбербанк" вчиняти дії щодо звернення стягнення у будь-який способі на нерухоме майно шляхом позасудового врегулювання, що належить Приватному акціонерному товариству "Термолайф" (ідентифікаційний код 34015182), а саме: нежитлові будівлі літ. ВО-3 загальною площею 2267,5 кв.м., літ. ВН-1-6 загальною площею 11221,3 кв.м., реєстраційний номер 33001424, які знаходяться за адресою: Харківська обл., м. Харків, Карачівське шосе, 44 є обґрунтованим та адекватним заходом до забезпечення позову у даній справі, оскільки навіть у випадку задоволення позову позивачем не ставилось питання про зняття обтяжень з предмету іпотеки, а тому позивачем не наведено жодних підстав, які б могли утруднити виконання рішення господарського суду у даній справі.

Крім того, судам попередніх інстанцій слід було врахувати також той факт, що подібне забезпечення позовних вимог, щодо визнання договору недійсним є фактичним вирішенням справи по суті, оскільки предметом розгляду справи є визнання недійсним договору. Не виконання умов дійсного договору (забезпеченого ухвалою суду) порушує права сторін договору та є фактичним втручанням у господарську діяльність відповідача.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності зі статтею 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленою господарським судом. Проте постанова суду апеляційної інстанції та ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідають, а тому підлягають скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" задовольнити.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20 вересня 2016 року та ухвалу господарського суду Харківської області від 26 серпня 2016 року у справі № 922/2841/16 скасувати.

3. У задоволенні заяви ПАТ "Термолайф" про вжиття заходів до забезпечення позову відмовити повністю.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді О. А. Кролевець

С. С. Самусенко