ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2016 року Справа № 904/7028/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Євстигнеєва О.С.- доповідача,

суддів: Кощеєва І.М., Науменка І.М.

при секретарі: Ковзикові В.Ю.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1- предст., дов.№1285 від 09.06.2015 року

відповідача: Багрова Є.О.- предст., дов.№3316-К-Н-О від 05.07.2016 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (м. Запоріжжя) на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2016р. у справі № 904/7028/16

за позовом: фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (м. Запоріжжя)

до: публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (м. Дніпро)

про: стягнення 17119,25 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 року (підписано 18.10.2016р.) у справі №904/7028/16 (суддя Рудовська І.А..) відмовлено у позові фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (м. Запоріжжя) до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (м. Дніпро) про стягнення 13 005,32 грн. - втрат від інфляції та 4113,93 грн. - 3% річних, у зв'язку з невиконанням рішення суду.

Позивач - фізична особа - підприємець ОСОБА_3, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2016 року у справі №904/7028/16 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Фізична особа-підприємець вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи. Посилаючись на ст. 11 ЦК України, скаржник звертає увагу на те, що цивільні права і обов'язки можуть виникати і з рішення суду. Рішенням суду від 25.06.2015р. у справі №904/3899/15 з відповідача на користь позивача стягнуто грошову суму збитків, що є грошовим зобов'язанням. Оскільки рішення суду, яке вступило в силу 06.10.2015р. не було виконано, позивач вважає можливим за час прострочення на суму боргу за період з 01.11.2015р. по 31.05.2016р. стягнути інфляційні та за період з 07.10.2015р. по 10.08.2016р. 3% річних. Можливість такого стягнення підтверджується і практикою Верховного Суду України.

Відповідач - публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» відзив на апеляційну скаргу не надав, представник у судовому засіданні зазначив, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах законодавства. Місцевий господарський суд правильно встановив обставини справи і прийняв вірне рішення.

У судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Вислухавши представників сторін, переглянувши матеріали справи, Дніпропетровський апеляційний господарський суд встановив, що у справі №904/3899/15 фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (м. Запоріжжя) просив господарський суд Дніпропетровської області стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (м. Дніпро) 159 120 грн. 80 коп. - збитків, що виникли у зв'язку з невиконанням умов договору від 15.05.2012р. №LGH0000049 про інкасацію коштів із невизначеним строком дії.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.06.2015р.(залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.10.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 13.01.2016р.) стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (м. Дніпро) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (м. Запоріжжя) 159 120 грн. 80 коп. збитків та 3 182 грн. 42 коп. витрат по сплаті судового збору. Рішення суду вступило в законну силу 06.10.2015р. Господарським судом Дніпропетровської області видано відповідний наказ.

У зв'язку з невиконанням відповідачем наказу суду, позивач звернувся з позовними вимогами про стягнення за період з 01.11.2015р. по 31.05.2016р. на суму, що підлягає стягненню - 162303,22 грн. втрат від інфляції у сумі 13005,32 грн. та за період з 07.10.2015р. по 10.08.2016р. 3% річних у сумі 4113,93 грн.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Тобто, за наведеним змістом грошовим зобов'язанням є зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України.

Відмінність грошового зобов'язання від не грошового полягає в тому, що грошове зобов'язання не може бути виконане без здійснення платежу.

Частиною 5 ст. 11 ЦК України встановлено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно частини 2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, застосування цієї правової норми можливо лише у випадку прострочення виконання боржником саме грошового зобов'язання.

Як вже було зазначено, грошове зобов'язання в силу ч.5 ст.11 ЦК може виникати з рішення суду. При цьому, таке зобов'язання не виникає «автоматично» за наявності судового рішення про стягнення коштів, а лише «може виникати» при цьому не будь-якому разі, а тільки, якщо це передбачено актами цивільного законодавства України.

Будь-який акт законодавства, який би встановлював або констатував факт виникнення грошового зобов'язання при наявності судового рішення про стягнення збитків відсутній.

У листі Верховного Суду України від 01.08.2016р. «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2016р.» зазначено наступне: «Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 зазначеного Кодексу, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність» (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 березня 2016 р. у справі N 6-2491цс15).

Відповідно до ст.11128 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Отже, за таких обставин місцевий господарський суд правомірно відмовив у позовних вимогах щодо стягнення процентів річних і інфляційних.

Щодо постанови Верховного Суду України від 30.03.2016 року, на яку посилається позивач як на джерело права і висновок у якій на його думку є обов'язковим для господарських судів, то слід зазначити, що дана постанова встановлює наявність зобов'язальних правовідносин між сторонами у тій справі, які існували на день її прийняття.

Тобто, мають місце різні правовідносини, які встановлені різними постановами Верховного Суду України, і які мають відповідно різні правові наслідки.

Крім того, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду зазначає, що ст.625 ЦК України може застосовуватися тільки, якщо між сторонами є цивільні відносини, які апріорі передбачають рівність сторін. У даному випадку має місце примус держави, а це не може кореспондуватися із принципів рівності сторін, який закладений у цивільному законодавстві.

Разом з тим, позивач не позбавлений права стягнути з відповідача збитки, які заподіяні йому внаслідок невиконання рішення місцевого господарського суду. Але таке стягнення не може бути обґрунтовано саме нормами ст. 625 ЦК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 103-105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (м. Запоріжжя) залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 року у справі №904/7028/16 залишити без зміни.

(постанова виготовлена у повному обсязі 21.11.2016 року)

Головуючий суддя: О.С.Євстигнеєв

Судді: І.М.Кощеєв

І.М.Науменко