ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2016 р.Справа № 916/2630/16

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань ОСОБА_1

За участю представників сторін:

Від позивача: не зявився;

Від відповідачів: не зявились.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства „Ізмаїльський виноробний завод до товариства з обмеженою відповідальністю „ЛОГАН-КОМ.Б та приватного акціонерного товариства „Елопак-Фастів про визнання недійсним договору та визнання припиненим договору поруки ,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство „Ізмаїльський виноробний завод (далі по тексту ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „ЛОГАН-КОМ.Б (далі по тексту ТОВ „ЛОГАН-КОМ.Б) та приватного акціонерного товариства „Елопак-Фастів (далі по тексту ПАТ „Елопак-Фастів) про визнання недійсним договору поставки №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р., укладеного між ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод та ПАТ „Елопак-Фастів, та визнання припиненим договору поруки від 14.01.2016р., укладеним між ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод та ТОВ „ЛОГАН-КОМ.Б. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням вимог закону при укладанні договору поставки №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р. та, як наслідок, необхідності визнання припиненим договору поруки від 14.01.2016р., яким забезпечено виконання зобовязань ПАТ „Елопак-Фастів за оспорюваним договором поставки.

ПАТ „Елопак-Фастів, повністю заперечує проти позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

ТОВ „ЛОГАН-КОМ.Б у судове засідання по даній справі не зявився та про причини неявки суд не повідомив. При цьому, суд зазначає, що конверти із поштовими відправленнями суду, які були надіслані за адресою місцезнаходження ТОВ „ЛОГАН-КОМ.Б були вручені представнику. Оскільки ТОВ „ЛОГАН-КОМ.Б не було надано суду відзив на позов, справа розглядається за наявними в ній матеріалами згідно зі ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

01.03.2010р. між ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод (Покупець) та ПАТ „Елопак-Фастів (Постачальник) було укладено договір №117/10-SC-UKR/FST-DYA, у відповідності до п. п. 1.1, 1.4 якого Постачальник зобовязується поставити Покупцю в обумовлені строки кришки ELO-CAP UE, а Покупець зобовязується прийняти їх та оплатити. З метою спрощення виконання сторонами зобовязань за договором, Покупець і Постачальник спільними зусиллями складають щомісячний прогноз на кожний календарний рік на поставку товару у кількості, котра буде необхідна Покупцю для власної виробничої мети.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п. п. 2.3, 3.1 договору №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р. кількість замовленого товару повинно бути рівним або кратним 90 тис. шт. Приймання товару по кількості, асортименту та якості зовнішнього виду товару і його упаковки здійснюється в момент передачі товару від ПАТ „Елопак-Фастів або перевізника, уповноваженого Постачальником. В момент приймання товару Покупець зобовязаний здійснити перевірку по кількості та якості зовнішнього виду товару та його упаковки.

Положеннями п. п. 6.1, 13 договору №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р. передбачено, що договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2010р. Всі додатки до договору є невідємною частиною такого договору.

В подальшому додатковими угодами №1 від 30.12.2010р., №2 від 30.12.2011р., №4 від 31.12.2012р., №5 від 31.12.2013р. сторонами договору №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р. була продовжена дія договору на наступний календарний рік.

З матеріалів справи вбачається, що з метою виконання взятих на себе зобовязань ПАТ „Елопак-Фастів було поставлено ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод кришки ELO-CAP UE у кількостях, встановлених, зокрема, наступними видатковими накладними №321 від 04.03.2013р., №1723 від 20.09.2013р., №2455 від 26.12.2013р., №632 від 11.04.2014р., №1234 від 18.07.2014р.

14.01.2016р. між ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод (Підприємство) та ТОВ „ЛОГАН-КОМ.Б (Поручитель) було укладено договір поруки, у відповідності до п. п. 1.2, 1.4, 2.2, 7.1 якого сторони договору встановили, що Поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання солідарно відповідати перед Підприємством у випадку порушення ПАТ „Елопак-Фастів зобовязань, взятих останнім на себе відповідно умов договору поставки №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р. Зобовязання сторін виникають з моменту підписання договору, в тому числі по факсу і діють до 01.08.2017р. Поручитель відповідає перед Підприємством за порушення зобовязань ПАТ „Елопак-Фастів у розмірі 1 000 грн. Сторони даного договору встановили, що договір поруки вступає в силу з моменту його підписання.

Згідно зі ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Положеннями п. 3.1 договору поруки від 14.01.2016р. передбачено, що у випадку невиконання ПАТ „Елопак-Фастів своїх зобовязань за договором поставки №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р. Поручитель зобовязується оплатити за ПАТ „Елопак-Фастів штрафні санкції за невиконання останнім своїх зобовязань перед Підприємством на умовах, в порядку та у строки, установлені договором поставки №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

В обґрунтування поданого позову ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод посилається на невідповідність вимогам закону договору №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р., оскільки сторонами договору не було погоджено кількості товару, який ПАТ „Елопак-Фастів зобовязався поставити позивачу. Крім того позивач посилається на відсутність даних щодо погодженого повноважним представником позивача замовлення на поставку товару, а також підтвердження його направлення засобами факсимільного звязку на адресу ПАТ „Елопак-Фастів.

18.10.2016р. ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод було надано суду додаткові пояснення до позовної заяви, у яких останній зазначає, що договір №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р. було підписано від імені позивача головою правління ОСОБА_2, який діяв на підставі статуту ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод та перевищив власні повноваження, оскільки підпунктом 3 пункту 7.11 Статуту ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод передбачено, що до компетенції голови правління належить укладання будь-яких правочинів; розпорядження коштами та майном товариства на суму, що не перевищує 10 000,00 грн.. за погодженням з ОСОБА_3 товариства. Наведені обставини. за переконанням ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод, є достатніми для визнання договору №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р. недійсним.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Абзацом 4 п. 2.1. Постанови Пленуму від 29 травня 2013 року № 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, ч. 1 ст. 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Оскільки в обґрунтування поданого позову ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод посилається, зокрема, на відсутність погодження між сторонами договору кількості товару, як істотної умови даного різновиду правочинів, суд вважає за необхідне надати правову оцінку доводам позивача у вказаній частині.

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, ст. 669 Цивільного кодексу України передбачено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

Таким чином, умова про кількість товару, який буде поставлятись відповідно до умов договору, повинна бути погоджена сторонами у відповідності до вимог ст. 669 Цивільного кодексу України. Умова, якою встановлюється порядок визначення кількості товару, передбачена п. 3.1 договору №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р.

Окрім того суд з матеріалів справи вбачається, що при поставці товару від ПАТ „Елопак-Фастів до ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод та при підписанні видаткових накладних сторонами договору було погоджену необхідну кількість товару, яка передавалась позивачу по справі.

За таких обставин, господарський суд доходить висновку, що умови договору №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р., укладеного між ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод та ПАТ „Елопак-Фастів, містять необхідні погодження щодо кількості товару, у звязку з чим, суд відхиляє доводи позивача у вказаній частині та додатково зазначає, що відсутність у договорі істотних умов не може бути підставою визнання договору недійсним, що підтверджується наступним.

Згідно з п. 2.2 Постанови Пленуму від 29 травня 2013 року № 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними за загальним правилом не є підставою для визнання договору недійсним відсутність у такому договорі істотних умов. На виняток з цього правила відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов є підставою для визнання його недійсним (частина друга статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Таким чином, господарський суд доходить висновку, що посилання відповідача на відсутність в умах договору №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р. істотної умови, як і відсутність даних щодо погодженого повноважним представником позивача замовлення на поставку товару не є підставами для визнання такого договору недійсним, з огляду на встановлення положеннями ст. 215 Цивільного кодексу України вимог щодо можливості визнання договору недійсним у разі встановлення невідповідності оспорюваного договору вимогам закону.

Крім того, на підтвердження позовних вимог ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод посилається на перевищення головою правління власної компетенції, суд вважає за необхідне надати правову оцінку доводам позивача у зазначеній частині.

Статтею 161 Цивільного кодексу України передбачено, що виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства. Виконавчий орган є підзвітним загальним зборам акціонерів і наглядовій раді акціонерного товариства та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор).

Відповідно до ст. 47 Закону України „Про господарські товариства 19 вересня 1991 року N 1576-XII (за наступними змінами і доповненнями) виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства. Виконавчий орган є підзвітним загальним зборам акціонерів і наглядовій раді акціонерного товариства та організовує виконання їх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства в межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор). Приписами ст. 92 Цивільного кодексу України, встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Правова позиція щодо умов застосування ст. 92 Цивільного кодексу України викладена у постанові Верховного Суду України по справі №902/841/15 від 21.09.2016р., у відповідності до якої Верховним Судом України було зазначено, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

На підтвердження власної позиції в частині перевищення головою правління власної компетенції ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод було надано суду статут позивача, зареєстрований державним реєстратором 11.03.2011р., тобто після укладання оспорюваного договору.

Згідно з п. 3.4 Постанови Пленуму від 29 травня 2013 року № 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки з матеріалів справи вбачається, що між ПАТ „Елопак-Фастів та ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод існують довготривалі відносини, що підтверджується ся, зокрема, фактом неодноразового продовженням терміну дії договору №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р., видатковими накладними за 2013р., 2014р., які були підписані повноважними представниками позивача по справі, суд доходить висновку, що ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод було схвалено договір №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р., що, як наслідок, свідчить про відсутність правових підстав для визнання такого договору недійсним з підстав, передбачених положеннями ст. 92 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що обставини, якими обґрунтований позов ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод, в процесі розгляду даної справи не знайшли свого підтвердження, у звязку з чим, позовна вимога про визнання договору №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р. недійсним задоволенню не підлягає. Як похідна від вказаної позовної вимоги не підлягає задоволенню і вимога про визнання недійсним договору поруки від 14.01.2016р., укладеного між ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод та ТОВ „ЛОГАН-КОМ.Б.

При цьому, у п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29 травня 2013 року N 10 (з наступними змінами та доповненнями) зазначено наступне. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, судом не досліджується питання позовної давності, про застосування якої було заявлено ПАТ „Елопак-Фастів у клопотанні від 15.11.2016р., оскільки відповідний інститут права застосовується судом виключно у випадку встановлення факту порушення права, на захист якого поданий позов, в той час як в даному випадку судом не встановлено порушення прав ПАТ „Ізмаїльський виноробний завод при укладанні договору №117/10-SC-UKR/FST-DYA від 01.03.2010р.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Підсумовуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 15, 16, 92, 161, 215, 553, 554, 625, 629, 669, 712 Цивільного кодексу України, ст. ст. 180, 207 Господарського кодексу України, ст. 47 Закону України „Про господарські товариства позов приватного акціонерного товариства „Ізмаїльський виноробний завод до товариства з обмеженою відповідальністю „ЛОГАН-КОМ.Б та приватного акціонерного товариства „Елопак-Фастів про визнання недійсним договору та визнання припиненим договору поруки задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судом покладаються на позивача у звязку із відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 32, 33,35, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення підписано 21 листопада 2016 р.

Суддя С.П. Желєзна