КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2016 р. Справа№ 910/11762/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Алданової С.О.

Зубець Л.П.

при секретарі Єременко К.Л.

за участю представників

від позивача: Гайдучик О.Д., дов. № 73 від 06.11.2014р.

від відповідача: Конкін В.В., дов. № б/н від 15.07.2016р.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Автокапітал"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 18.08.2016 року

у справі № 910/11762/16 (суддя Привалова А.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Автокапітал"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАА ТРАНС"

про стягнення 212 840,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Автокапітал" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАА ТРАНС" про стягнення 212 840,78 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за договором операційного лізингу № SD0904/2 від 01.12.2004р. в частині повної сплати лізингових платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у сумі 113 904,99 грн., за прострочення сплати якої нараховані інфляційні втрати - 91 581,79 грн. та 3% річних у сумі 7354,00 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.08.2016р. у справі № 910/11762/16 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Автокапітал" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2016р. у справі № 910/11762/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2016 р. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Автокапітал" у справі № 910/11762/16 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2016 р. у справі № 910/11762/16 у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Алданова С.О. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Автокапітал" прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 18.10.2016 р.

22.09.2016 р. через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2016р. у справі № 910/11762/16 без змін.

18.10.2016 р. через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 18.10.2016р. оголошено перерву до 08.11.2016р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 08.11.2016р. оголошено перерву до 10.11.2016р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2016р. у справі № 910/11762/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а оскаржуване рішення без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.12.2004р. між позивачем (за договором - лізингодавець) та відповідачем (за договором - лізингоодержувач) було укладено Договір № SD0904/2 операційного лізингу (оренди) діагностичного обладнання, відповідно до п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позивач передає відповідачу, а останній зобов'язується прийняти у тимчасове користування обладнання згідно Додатку № 1 та зобов'язується сплачувати позивачу лізингові платежі.

11.03.2011р. відповідачу було передано у тимчасове платне користування обладнання за Актом прийому-передачі DCU/DBU № 170228 SDconnect 4 від 11.03.2011р., що сторонами не заперечується.

Умовами п.6.1 договору передбачено, що розмір щомісячного лізингового платежу складає 1491,05 грн., в т.ч. ПДВ - 248,51 грн. (еквівалент 230 Євро). Офіційний курс гривні до Євро, встановлений Національним банком України на дату укладення цього договору, складає 648,282 гривень за 100 євро.

Розмір лізингових платежів може бути змінений за згодою Сторін та в інших випадках, передбачених чинним в Україні законодавством (п.6.4 договору).

В обґрунтування свої вимог позивач зазначив, що 20.05.2013р. за вих. № 24/05/01 направив на адресу відповідача лист про зміну ціни орендного діагностичного обладнання з 01.06.2013р.

Вказаним листом повідомлялося, що починаючи з 01.06.2013 року, розмір щомісячної суборендної плати за оренду обладнання складає 996 євро 40 євроцентів. Оплата здійснюється у валюті "гривня" за курсом НБУ гривні до Євро станом на дату Акту здачі-прийняття робіт. Одночасно, за твердженням позивача, листом № 24/05/01 від 20.05.2013р. було повідомлено, що відповідно до п. 6.5. договору, у разі якщо на дату внесення орендного платежу офіційний курс буде змінено, розмір орендного платежу змінюється з урахуванням встановленого курсу. Згідно з п. 6.2. договору, внесення лізингових (орендних) платежів здійснюється щомісячно рівними частинами не пізніше 05 числа місяця, наступного за звітним.

Як зазначає позивач, відповідач отримав вказаний лист та здійснював плату відповідно до алгоритму, який було в ньому передбачено, а саме: відповідно до Акту № АК-0000498 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.06.2013p., сума орендного платежу склала 10 410,84 грн. з ПДВ, згідно Акту № АК- 0000596 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.07.2013 p., сума орендного платежу склала 10 579,68 грн. з ПДВ, згідно Акту № АК- 0000701 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.08.2013 p., сума орендного платежу склала 10565,34 грн. з ПДВ, згідно Акту № АК- 0000810 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2013 p., сума орендного платежу склала 10 781,17 грн. з ПДВ. Щомісячний орендний платіж складав 996,40 Євро.

Отже, на думку позивача, шляхом щомісячної оплати за користування орендним обладнанням та підписанням актів здачі-прийняття робіт підтверджується згода відповідача з умовами щодо зміни розміру орендних платежів, передбаченими листом № 24/05/01 від 20.05.2013р.

З жовтня 2013 року відповідачем було порушено строки оплати по договору, а саме не сплачено лізингові платежі за період жовтень 2013 - червень 2014 року включно, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 113 904,99 грн.

Як зазначає позивач, за взаємною згодою сторін, з 01.07.2014р. було розірвано Договір № SD0904/2 від 01.12.2004р., та обладнання було повернуто позивачу згідно з актом прийому-передачі від 30.06.2014р.

Відповідно до п. 11.6. договору припинення дії даного договору або закінчення терміну його дії не звільняє будь-яку із сторін від виплати сум заборгованості іншій стороні.

09.10.2014 року позивач надіслав відповідачу претензію № 08/10за № 08/10 з вимогою про сплату заборгованості в сумі 113 904,99 грн. В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про сплату зазначеної заборгованості, однак відповідач такі претензії залишив без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що він не надавав згоду на зміну розміру лізингових платежів, про що позивача було повідомлено листами за № 31/12 від 16.03.2011р. та за № 63/12 від 28.05.2013р.

Також, відповідач зазначає, що зміна умов договору щодо розміру лізингових платежів не була узгоджена сторонами в порядку, визначеному ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, а лист позивача № 24/05/01 від 20.05.2013р. не може породжувати будь-які наслідки для сторін.

Відповідно до статті 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.13.5 договору зміни та доповнення до даного Договору мають обов'язкову юридичну силу для сторін, тільки у тому випадку, якщо вони будуть оформлені в письмовому виді, підписані уповноваженими представниками обох Сторін і скріплені печатками.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст.651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін. якщо інше не встановлено договором, або законом.

Судом встановлено відсутність належним чином оформлених сторонами додаткових угод (додатків) до договору стосовно зміни розміру щомісячного лізингового платежу, що є обов'язковим відповідного до норм чинного законодавства та умов п. 6.4. Договору №SD0904/2 оперативного лізингу (оренди) діагностичного обладнання від 01.12.2004р.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що оскільки відповідач оплатив рахунки № АВ-0007962 від 30.06.2013р., № АВ-0007963 від 31.07.22013р., № АВ-0007964 від 31.08.2016р., № АВ-0007965 від 30.09.2013р. та № АВ-0007966 від 361.10.2016р. та підписав акти № АК-0000596 від 31.08.2013р., № АК-0000810 від 30.09.2013р. та № АК-0000933 від 31.10.2013р., які були виставлені позивачем з урахуванням збільшення розміру лізингових платежів, про що відповідач був повідомлений листом № 24/05/01 від 20.05.2013р., то останній погодився зі збільшеною сумою лізингових платежів, а факт сплати вищевказаних рахунків є доказом такої згоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки акти № АК-0000596 від 31.08.2013р., № АК-0000810 від 30.09.2013р. та № АК-0000933 від 31.10.2013р., які підписані відповідачем, не можуть вважатись як згода відповідача на збільшення розміру лізингових платежів, так як в зазначених актах відсутнє посилання на збільшену суму лізингових платежів 996 євро 40 євроцентів, а також відсутнє в актах розшифрування порядку нарахування лізингового платежу, зокрема, не визначено по якому курсу та за які послуги розрахована ціна, відсутня вартість в євро та курс, за яким розраховувалась вартість у гривні.

Крім того, в рахунках № АВ-0007962 від 30.06.2013р., № АВ-0007963 від 31.07.22013р., № АВ-0007964 від 31.08.2016р., № АВ-0007965 від 30.09.2013р. та № АВ-0007966 від 361.10.2016р., які були оплачені відповідачем, відсутнє посилання на спірний договір і також немає детального розрахунку ціни та порядку нарахування ціни.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат - 91 581,79 грн. та 3% річних у сумі 7354,00 грн., колегія суддів вважає, що місцевим судом правомірно відмовлено в їх задоволенні, оскільки такі вимоги є похідними від вимоги про стягнення суми основного боргу.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2016р. у справі № 910/11762/16 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Автокапітал" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2016р. у справі № 910/11762/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/11762/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді С.О. Алданова

Л.П. Зубець