РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2016Справа №910/18572/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/18572/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АМАЛТЕЯ»;

до публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК»;

про визнання недійсним кредитного договору.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Олійник А.О., довіреність б/н від 25.10.2016р.

обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АМАЛТЕЯ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» про визнання Кредитного договору № ВКЛ-2006474/2 від 13.07.2011р. недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що Кредитний договір № ВКЛ-2006474/2 від 13.07.2011р. вчинений особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2016р. порушено провадження у справі № 910/18572/16, розгляд справи призначений на 10.11.2016р.

04.11.2016р. через відділ від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву.

09.11.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшли клопотання про залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

10.11.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву.

Суд, розглянувши у судовому засіданні 10.11.2016р. клопотання відповідача про залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, відмовив у їх задоволенні, в зв'язку з необґрунтованістю, оскільки відповідачем не надано суду доказів, що рішення з господарського спору в даній справі може вплинути на їх права або обов'язки.

Присутній у судовому засіданні 10.11.2016р. представник відповідача проти позову заперечував, з підстав наведених у відзиві.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. Позивач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 12.10.2016р. було надіслано позивачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві та отримана останнім.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представників позивача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від позивача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представників позивача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.07.2011 року між позивачем (Позичальник) та відповідачем (Кредитор) було укладено Кредитний договір № ВКЛ-2006474/2 (надалі - кредитний договір), відповідно до п.1.1 якого кредитор зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти (далі - кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до п..1.1.1 кредитного договору, надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами (траншами) на умовах, визначених цим договором в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 2 000 000,00 (два мільйони) доларів США, зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 13% річних в порядку, визначеному цим договором, та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 12.07.2016р. на умовах, визначених цим договором.

Умовами п.1.3 кредитного договору передбачено укладання відповідних договорів з метою забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів тощо.

Як зазначає позивач, кредитний договір № ВКЛ-2006474/2 від 13.07.2011р. зі сторони ТОВ «АМАЛТЕЯ» підписаний директором ОСОБА_2 з порушенням компетенції виконавчого органу, встановленої статутом, оскільки питання укладення спірного договору та затвердження його умов не було винесено на розгляд зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «АМАЛТЕЯ». При цьому, сума кредиту в еквівалетні становить 15 985 000,00 грн., що значно перевищує обмеження, встановлене статутом.

З огляду на викладене, позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір № ВКЛ-2006474/2 від 13.07.2011р.

У поданому до суду відзиві на позову заяву відповідач зазначив про те, що при укладенні кредитного договору повноваження директора ОСОБА_2 відповідали вимогам законодавства та підтверджені протокол від 08.07.2011р. зборів учасників товариства відповідача № 2, копія якого додана до відзиву.

Приписами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Суд відхиляє посилання позивача на те, що спірний договір підписаний особою з перевищенням своїх повноважень як такі, що не впливають на дійсність спірного договору, з огляду на наступне.

У пункті 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Як встановлено судом, відповідно до п.8.4.10 Статуту ТОВ «АМАЛТЕЯ», до виключної компетенції загальних зборів належить прийняття рішень щодо відчуження або заставу майна Товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків вартості майна Товариства. Прийняття рішень щодо отримання кредитів на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків вартості майна Товариства.

Питання, віднесені до виключної компетенції Зборів Учасників не можуть бути передані ними до вирішення виконавчому органу Товариства.

Відповідно до приписів частин 1 та 2 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до п. і) частини 5 статті 41 Закону України «Про господарські товариства» до компетенції загальних зборів належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з протоколом зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «АМАЛТЕЯ» № 2 від 08.07.2011р. (копія якого міститься в матеріалах справи) було прийнято рішення щодо надання дозволу отримати в банку кредитні кошти у вигляді кредитної лінії з лімітом заборгованості ЗАГАЛОМ 7 985 000,00 грн., строком на 5 років та під відсотки, встановлені банком, шляхом укладення відповідного кредитного договору, та наділено директора товариства - ОСОБА_2, самостійно визначати умови кредитування та інші істотні умови кредитного договору, договорів застави/іпотеки майна, майнових прав, вказаних у даному протоколі, договорів поруки, а також можливих додатків та додаткових угод до нього.

Доказів того, що рішення зборів № 2 від 08.07.2011р. визнавалося в судовому порядку недійсним позивачем до суду надано не було.

Частиною першою статті 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Судом установлено та згідно з приписами ч. 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України підтверджується рішення господарського суду Херсонської області від 07.10.2014р. у справі № 923/131/14, що відповідач, виконуючи умови кредитного договору, надав позивачу кредитні кошти в обумовленому розмірі, що не оспорювалось позивачем при розгляді вказаної справи.

З огляду на наведене, суд зазначає, що уповноваження рішенням зборів № 2 від 08.07.2011р. директор н підписання спірного договору, в силу частини першої статті 241 Цивільного кодексу України, свідчить про схвалення спірного правочину позивачем, а отже, відсутні підстави для визнання його недійсним.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє посилання позивача на недійсність спірного договору, як такі, що не доведені належними засобами доказування в порядку статей 33, 34 ГПК України, а тому такий договір є дійсним та таким, що створює цивільні права та обов'язки позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 15.11.2016р.

Суддя А.І. Привалов