ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2016 року Справа № 904/7403/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Дмитренко Г.К., Чимбар Л.О.

при секретарі: Логвиненко І.Г.

Представники сторін:

позивача не з`явився; про час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с.98);

відповідача ОСОБА_1, дов. № 1655 від 09.06.2016р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2016 року по справі № 904/7403/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ

до Нікопольського комунального підприємства «Нікопольтеплоенерго», м.Нікополь

про стягнення 10 433 855,97 грн.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2016 року у справі № 904/7403/16 (суддя Петренко Н.Е.) за позовом Публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ до Нікопольського комунального підприємства «Нікопольтеплоенерго», м.Нікополь про стягнення 10 433 855,97 грн. позов було задоволено частково, стягнено з відповідача на користь позивача 7 324 787,40 грн. заборгованості за поставлений природний газ, 879 307,97 грн. пені, 1 110 541,36 грн. інфляційних втрат, 185 561,69 грн. 3% річних, 155 692,60 грн. судового збору; в решті позову відмовлено (а.с.72-77).

Рішення господарського суду Дніпропетровської області мотивовано фактом неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобовязань по повній та своєчасній оплаті вартості поставленого газу, в частині відмови в позові частково невірним розрахунком позивачем 3% річних і суми інфляційних нарахувань та зменшенням пені, яка підлягає стягненню, на 50%; в якості норм матеріального права господарський суд послався на ст.ст.173, 174, 193, 218, 231, 232, 233 Господарського кодексу України, ст.ст.525, 526, 599, 610, 625, 629, 655 ЦК України.

Не погодившись з вищевказаним рішенням місцевого господарського суду в частині нарахування інфляційних втрат та зменшення пені на 50%, до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся позивач по справі ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, зокрема:

- господарським судом необґрунтовано застосовано до спірних відносин ст.83 ГПК України щодо зменшення розміру пені, оскільки, на думку скаржника, судом не досліджувався факт винятковості обставин у цій справі для зменшення пені, а відповідачем докази наявності таких обставин не надавались;

- крім того, скаржник зауважує, що відповідно до ст.ст.216, 217 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій, а ст.229 ГК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності через неможливість виконання зобов`язання;

- також господарським судом не застосовано до спірних відносин ст.ст.224, 226 Господарського кодексу України, оскільки позивачем здійснений розрахунок штрафних санкцій за договором, який був підписаний відповідачем та з наслідками невиконання зобов`язань договору відповідач був обізнаний (відповідно до ст.42 ГК України відповідач несе самостійно всі ризики підприємницької діяльності); а несплата вчасно відповідачем поставленого природного газу позбавило позивача доходів, на які останній розраховував, що на думку позивача, є збитками (неодержані доходи) та регламентується ст.22 ЦК України; отже, позивач вважає, що за спірним договором за операцією купівлі-продажу природного газу до збитків слід віднести фактично понесені інфляційні втрати та основний борг в розмірі 1 158 830,16 грн. та 7 324 787,40 грн. (відповідно);

- також господарським судом були порушені норми процесуального права, зокрема ст.ст.4-2, 43, 84 ГПК України, оскільки судом не враховані доводи та докази позивача та не зазначені мотиви такого неврахування;

- також скаржник зазначає, що господарським судом до спірних відносин було безпідставно застосовано ст.233 Господарського кодексу України, оскільки не було об`єктивно з`ясовано трьох складових, передбачених цією нормою, а саме, не взято до уваги майновий стан позивача, не досліджено чи були заподіяні йому збитки та не оцінений їх розмір; проте, як зазначає скаржник, в матеріалах справи наявний звіт про фінансові результати за 2015 рік, відповідно до якого збитки компанії позивача становлять 33 999 240 тис. грн. та збільшились в порівнянні з 2014 роком; також позивач поніс збитки через окупацію Автономної Республіки Крим в 2014 році та несанкціонованим відбором газу на території проведення АТО;

- скаржник також зазначає, що не вважає належними доказами в розумінні ст.34 ГПК України, надані до відзиві відповідачем документи, оскільки вони складені в односторонньому порядку.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав правом, передбаченим ст.96 ГПК України, не скористався, але представник в судовому засіданні проти її задоволення заперечував, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Позивач правом участі в судовому засіданні, передбаченим ст.22 ГПК України, не скористався; про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази (а.с.98 поштове повідомлення про вручення ухвали суду апеляційної інстанції).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду Дніпропетровської області, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.12.2014р. між ПАТ «Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» м.Київ («продавець» за договором, позивач по справі, скаржник) та Нікопольським комунальним підприємством «Нікопольтеплоенерго» м.Нікополь («покупець» за договором, відповідач по справі) був укладений договір купівлі-продажу природного газу № 1354/15-КП-3/ПТ, відповідно до предмету якого «продавець» зобовязався передати у власність «покупця» у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а «покупець» зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору; як зазначено в договорі, газ, що продається за цим договором, використовується «покупцем» виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ (п.п.1.1-1.2 р.1 договору (а.с.12-17)).

Пунктом 2.1 розділу 2 договору сторони погодили, що «продавець» передає «покупцеві» з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 1600,791 тисяч куб. м., в тому числі по місяцях кварталів: у січні 345,804 тис.м3, у лютому 305,296 тис.м3, у березні 257,713 тис.м3, у квітні 81,564 тис.м3, у травні - 0 тис.м3, у червні - 0 тис.м3, у липні - 0 тис.м3, у серпні 0 тис.м3, у вересні - 0 тис.м3, у жовтні 74,652 тис.м3, у листопаді 225,519 тис.м3, у грудні 310,243 тис.м3.

Пунктами 3.1, 3.3, 3.4 розділу 3 договору сторони узгодили, що «продавець» передає «покупцю» газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі «покупця»; право власності на газ переходить від «продавця» до «покупця» в пунктах приймання-передачі; після переходу права власності на газ «покупець» несе всі ризики і приймає всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ. Приймання-передача газу, переданого «продавцем» «покупцеві» у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу; обсяг використання газу «покупцем» у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу «покупця». Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, «покупець» зобов`язується надати «продавцеві» підписані та скріплені печатками «покупця» та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість; «продавець» не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути «покупцеві» та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту; акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.2 розділу 5 договору сторони визначили, що ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 5900,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того, збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%, податок на додану вартість за ставкою 20%; крім того тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами 325,60 грн., ПДВ (20%) 65,12 грн., всього з ПДВ 390,72 грн.; до сплати за 1000 куб.м. природного газу 6343,60 грн., крім того ПДВ 20% - 1268,72 грн., всього з ПДВ 7612,32 грн.

Пунктами 6.1, 6.2 розділу 6 договору сторони передбачили, що оплата за газ здійснюється «покупцем» виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу; при невиконанні «покупцем» вимог, передбачених у п.6.1 цього договору, «продавець» має право обмежити передачу газу «покупцеві» або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору.

Пунктами 7.1, 7.2 розділу 7 договору сторонами передбачена відповідальність за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань, у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором; у разі невиконання «покупцем» умов п.6.1 цього договору «продавець» має право не здійснювати поставку газу «покупцю» або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів за умови їх оплати та наявності технічної можливості; у разі невиконання «покупцем» п.6.1 цього договору він зобов`язується сплатити «продавцю», крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 9.3 р.9 договору сторони визначили 5-річний строк, в межах якого вони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав, в тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань.

Розділом 11 сторони узгодили, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

10.02.2015р., 18.03.2015р., 14.04.2015р., 14.05.2015р., 30.06.2015р., 30.07.2015р., 20.10.2015р., 22.11.2015р., 02.11.2015р. сторонами були підписані додаткові угоди №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 (відповідно), за якими неодноразово змінювалась ціна природного газу (а.с.18-26).

Докази визнання недійсним, розірвання, внесення будь-яких інших змін в встановленому законом порядку до договору № 1354/15-КП-3/ПТ від 29.12.2014р. відсутні в матеріалах справи, не надавались скаржником в ході розгляду справи в судах обох інстанцій відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України.

На виконання умов договору № 1354/15-КП-3/ПТ позивачем була здійснена поставка природного газу в кількості 946,331 тис. куб.м. на загальну суму 8 091 787,97 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за період з 31.01.2015р. по 31.12.2015р. (а.с.27-32), визнається відповідачем, не спростовується жодним доказом.

Відповідач за поставлений природний газ розраховувався частково в сумі 767 000,57 грн., тобто, несплаченою залишилась сума основної заборгованості в розмірі 7 324 787,40 грн. Зазначене підтверджується випискою позивача по операціями за цим договором, довідкою бухгалтерії позивача (а.с.33-34), не спростовано жодним доказом в розумінні ст.ст.32, 36 ГПК України при розгляді справи в судах обох інстанцій.

12.10.2016р. відповідачем подано до господарського суду Дніпропетровської області відзив на позов, в якому останній частково погодився з наявністю заборгованістю, зазначивши, що прострочення в оплаті сталось в зв`язку з скрутним фінансовим становищем підприємства позивача та його неприбутковістю, наявністю значних збитків, підтвердженими відповідачем балансом підприємства за 2014-2015 роки, також несплата обумовлена неможливістю взяти кредити у банках в зв`язку з знаходженням майна підприємства у податковій заставі, накладенням арешту на всі грошові кошти підприємства за наказами від 11.06.2012р. по справі № 8/5005/4111/2012, від 23.06.2014р. по справі № 904/2440/14 та зведеного виконавчого провадження № 22-1 від 18.05.2013р. Крім того, відповідач зазначив, що арешт коштів на рахунках підприємства робить неможливою стабільну роботу підприємства: сплату вартості спожитої електричної енергії, вчасну сплату заробітної плати (що змусило скоротити робочий графік підприємства), податків та обов`язкових платежів до бюджету, погашення зобов`язань за вже наявними кредитами, неможливість фінансування технологічного процесу підприємства. При цьому, відповідач зазначив, що є єдиним постачальником централізованого теплопостачання в місті Нікополі та забезпечує опаленням 631 житловий будинок, 24 лікувальних заклади, 16 дитячих закладів та 24 учбових заклади, які необхідно безперебійно забезпечувати теплом та не допустити зупинки опалювального сезону. В зв`язку з наведеними обставинами відповідач заявив клопотання про зменшення розміру пені на 70% (а.с.53-54).

Згідно з частиною 1 ст.193 Господарського кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, що передбачені цим Кодексом.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Зазначена стаття повністю кореспондується зі ст.265 Господарського кодексу України.

Статтею 692 ЦК України встановлено обовязок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частиною 1 статті 530 ЦК України регламентовано, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.2 т.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наявність заборгованості, господарським судом правомірно задоволено позов та стягнено з відповідача 7 324 787,40 грн. основного боргу.

Також господарським судом здійснено правильний перерахунок нарахованих позивачем 3 % річних за період з 15.02.2015р. по 25.05.2016р. та задоволено їх в сумі 185 561,69 грн. (із заявлених 185 561,70 грн.), оскільки позивачем здійснено помилку при додаванні всіх сум та інфляційних нарахувань, які задоволені в сумі 1 110 541,36 грн. (із нарахованих позивачем 1 158 830,16 грн.) за період з лютого 2015 року по квітень 2016 року, оскільки позивачем цей розрахунок здійснений невірно.

В зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобовязання, позивачем було нараховано пеню за період з 15.02.2015р. по 25.05.2016р. в сумі 1 764 676,71 грн. В зв`язку з перерахунком господарським судом суми неустойки, оскільки нарахування пені припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (отже, в даному випадку пеня нараховується лише за 182 дні) обґрунтованою визнана сума пені в розмірі 1 758 615,93 грн.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України регламентовано, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Статтею 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Враховуючи доводи відповідача, надані докази (баланс, постанови державного виконавця), вищезазначені норми права, право господарського суду на зменшення розміру неустойки, передбачене ст.83 ГПК України, господарським судом обґрунтовано задоволено клопотання відповідача частково та зменшено розмір пені на 50% з присудженням до стягнення 879 307,97 грн. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що винятковою обставиною в цій справі, зокрема, є те, що відповідач є єдиним постачальником централізованої теплової енергії цілого міста Нікополя; хоча це не передбачено договором (п.1.1 р.1) з позивачем, але здійснює поставку теплової енергії і бюджетним організаціям (дитячим садкам, школам, лікарням, населенню), на розрахункові рахунки відповідача накладений арешт, що підтверджується постановами державних виконавців, зазначені обставини унеможливлюють розрахунки з позивачем, а збитковість підприємства в 2015 році зросла в рази порівняно з 2014 роком.

Щодо доводів позивача про недотримання господарським судом ст.4-2 ГПК України, неврахування особливостей діяльності позивача, порушення ст..83 ГПК України та ст.233 Господарського кодексу України, то вони не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки спростовані матеріалами справи, тому що відповідно до ст.233 Господарського кодексу України судом досліджена: ступінь виконання зобов`язань, зокрема, і неможливість їх виконання через арешт коштів на розрахункових рахунках відповідача, майновий стан сторін а саме те, що відповідач є комунальним підприємством із значною дебіторською заборгованістю; не лише майнові, а інші інтереси сторін в даному випадку відповідач є єдиним постачальником теплової енергії міста Нікополя та має надійно і безперервно виробляти теплову енергію, забезпечуючи нею населення міста, фінансовий фактор, як-то, позивачем нараховано, крім пені, ще й інфляційні збитки та 3% річних, чим останній захистив свій майновий інтерес від впливу інфляційних процесів в державі, що є співрозмірним в контексті інтересів обох сторін, а також враховуючи, те, що відповідач законодавчо позбавлений можливості здійснювати нарахування штрафних санкцій (пені) населенню за несвоєчасні розрахунки за отриману теплову енергію, що ставить його в нерівні становище з позивачем, враховуючи соціальну напругу в суспільстві щодо тарифів на послуги, в зв`язку з цим не беруться до уваги доводи позивача про застосування до спірних відносин ст.ст.224, 226 Господарського кодексу України.

Щодо посилань скаржника на ст.22 ЦК України, на понесені збитки від несплати відповідачем заборгованості за поставлений природний газ, то вони не приймаються колегією суддів, оскільки оскаржуваним рішенням захищено майнові права позивача шляхом стягнення заборгованості за поставлений природний газ, інфляційних втрат та 3% річних, а також частковим стягненням пені.

Щодо доводів позивача про неналежність доказів, поданих відповідачем, згідно зі ст.34 ГПК України, оскільки вони складені в односторонньому порядку, то вони не приймаються колегією суддів, оскільки докази, подані відповідачем відповідають вимогам ст.ст.32, 34, 36 ГПК України, надані в належним чином засвідчених копіях та стосуються предмету доказування; баланси підприємства за 2014-2015 роки, підписані, як того вимагає законодавство, керівником підприємства та головним бухгалтером (втім, як і надані позивачем), а постанови про арешт коштів боржника, складені взагалі державними виконавцями, а відповідачем лише засвідчені ксерокопії цих документів.

За цих обставин колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні господарського суду від 13.10.2016р. відповідають вимогам закону, матеріалам, обставинам справи, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не можуть бути підставами скасування або зміни постановленого судового рішення, правові підстави задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ч. 3-5 ст.49, ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2016 року у справі № 904/7403/16 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ залишити без задоволення.

Матеріали справи повернути до господарського суду Дніпропетровської області.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 18.11.2016р.

Головуючий суддя О.М. Виноградник

Суддя Г.К. Дмитренко

Суддя Л.О. Чимбар