КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2016 р. Справа№ 910/13021/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі Черній О.В.

За участю представників:

від позивача: Жужа Д.О. - представник

від відповідача 1: Чуйко Я.В.- представник за довіреністю від 27.11.2015

від відповідача 2: Суменко Я.А.- представник за довіреністю від 08.08.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгуд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016

у справі № 910/13021/16 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгуд»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авуар-Сервіс»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Звертаючись до суду з цим позовом 18.07.2016, позивач просив:

- визнати недійсним з моменту укладення укладений між відповідачами договір відступлення прав (факторингу) за іпотечним договором від 18.04.2013, посвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. та зареєстрованого в реєстрі № 1828, за яким було відступлено право іпотеки майна - будівлі, магазину змішаної групи товарів (Літ. Б-2) та трансформаторної підстанції (літ. В), загальною площею 2 170, 2 кв.м, що розташовані за адресою м.Донецьк, вул. Таманська, будинок 11, які належать на праві приватної власності позивачу;

- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про суб'єкта іпотекодержателя та обтяжувала майна - будівлі, магазину змішаної групи товарів (Літ. Б-2) та трансформаторної підстанції (літ. В), загальною площею 2 170,2 кв.м, що розташовані за адресою м.Донецьк, вул. Таманська, буд. 11 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авуар-Сервіс».

При цьому в позовній заяві позивач зазначив про те, що він не може додати копію договору, визнання недійсним якого є предметом цього позову, оскільки такий договір йому відповідачами надано не було, з огляду на що в позовній заяві позивач також просив суд витребувати цей договір у відповідачів.

З огляду на вказані обставини, ухвалою суду від 20.07.2016, якою було порушено провадження у справі № 910/13021/16 та прийнято позовну заяву до розгляду, судом у відповідачів витребувано копію та оригінал спірного договору.

На виконання вказаних вимог суду, відповідачем 1 до відзиву додано копії двох договорів про відступлення прав за договорами іпотеки, укладених 01.06.2016, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованих в реєстрі за № 2350 (далі Договір 1) та за № 2353 (дані Договір 2) (а.с. 99-104).

Крім того, відповідач 1 у відзиві на позовну заяву (а.с. 76-77) зазначив про те, що Договір 1 та Договір 2 були укладені сторонами на виконання договорів факторингу № 1 від 22.09.2015 та № 3 від 22.09.2015 (а.с. 78-90), якими відповідач 1 відступив відповідачу 2 всі права за договорами про відкриття кредитної лінії № 39-В/13/66/КЛ-КБ від 05.11.2013, № 39-В/12/22/ЮО від 28.12.2012 (договір факторингу №1) та № 03-В/08/22/ЮО від 29.08.2008 (договір факторингу №3).

З огляду на надання копій договорів, позивачем 16.08.2016 подано заяву про зміну предмету позову (а.с. 114-120), в резолютивній частині якої позивач доповнив раніше заявлені позовні вимоги ще двома додатковими:

- визнати недійсним з моменту укладення укладений між відповідачами договір відступлення прав (факторингу) за договором про відкриття кредитної лінії № 03-В/08/22/ЮО від 29.08.2008, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Амстор» та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк»;

- визнати недійсним з моменту укладення укладеного між відповідачами договір відступлення прав (факторингу) за договором про відкриття кредитної лінії № 39-В/12/22/ЮО від 28.12.2012, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Амстор» та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк».

Ухвалою від 16.08.2016 суд першої інстанції не прийняв до розгляду вказану заяву з посиланням на те, що вона не є заявою про зміну предмета позову в розумінні ст. 22 ГПК України, визнавши заявлені додатково вимоги новими вимогами, щодо яких позивач не позбавлений права звернутися до суду з окремим позовом.

Колегія суддів погоджується з вказаною позицією суду першої інстанції та зазначає про таке.

За правилами ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач наділений правом до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог, до початку розгляду судом справи по суті - змінити предмет або підставу позову.

Водночас, згідно з п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Подана позивачем заява про зміну предмету позову (а.с. 114-120) за своєю правовою природою є заявою про збільшення розміру немайнових позовних вимог (визнання недійсними ще двох договорів), право на збільшення яких чинним законодавством заявнику не надано.

З огляду на неприйняття поданої позивачем заяви, ухвалою від 16.08.2016 суд першої інстанції зобов'язав позивача уточнити позовні вимоги, а саме, щодо якого саме договору заявлені позовні вимоги.

У письмових поясненнях, які надійшли до суду першої інстанції 31.08.2016 (а.с. 131-132), позивач зазначив, що просить визнати недійсним з моменту укладення саме договір від 01.06.2016, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 про відступлення прав за договором іпотеки, який був посвідчений 18.04.2013 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. та зареєстрований в реєстрі № 1828.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2016, повний текст якого підписаний 22.09.2016, у справі № 910/13021/16 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, серед іншого, виходив з того, що 01.06.2016 між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладено два договори про відступлення прав за договорами іпотеки (Договір 1 та Договір 2 - примітка суду), проте, з пояснень позивача не видається за можливе визначити, про який саме з вказаних договорів йдеться у позові.

Колегія суддів вважає таку позицію суду першої інстанції помилковою з огляду на таке.

У позовній заяві позивач не зазначив дату оспореного договору про відступлення прав, укладеного між відповідачами щодо іпотечного договору від 18.04.2013, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі за № 1828, і просив суд витребувати у відповідача 1 копії та оригінали для огляду договору відступлення прав, укладеного відповдічами.

Дата вказаного договору була з'ясована після долучення відповідачем 1 до матеріалів справи копій двох договорів про відступлення прав, укладених відповідачами одною датою - 01.06.2016, з яких також слідує, що посвідчені вказані договори були приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.С. та зареєстровані за № 2350 та № 2353.

Оскільки з вищезгаданих пояснень позивача слідує, що він просить визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки, який був посвідчений 18.04.2013 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 1828, виходячи зі змісту Додатків № 1 до Договору 1 та Договору 2, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.82 зворот - 83, 94 зворот - 95) і де сторонами погоджені іпотечні договори, право вимоги за яким передається за відповідним договором про відступлення прав, позивач просить визнати недійсним саме Договір 1.

Отже, предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про визнання недійсним укладеного 01.06.2016 між відповідачами договору про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2350 (Договору 1).

Водночас зі змісту рішення суду першої інстанції слідує, що, окрім викладеного вище, відмовляючи у позові, суд послався на те, що, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач виходить із помилкового ототожнення правової природи договору факторингу із договором про відступлення прав за іпотечним договором, таким чином визначаючи підстави недійсності останнього на основі порушення вимог цивільного законодавства щодо порядку та умов укладення договору факторингу, що не є вірним, та на те, що в силу ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором є неодмінним наслідком відступлення права вимоги за основним зобов'язанням, що в даному випадку було здійснено шляхом укладення між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авуар-Сервіс» договорів факторингу № 1 та № 3.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будгуд» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі № 910/13021/16 про відмову у задоволенні позовних вимог позивача скасувати та прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач послався на те що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, викладеним позивачем у позовній заяві, які є підставою для задоволенні позовних вимог позивача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач, фактично, послався на ті саме обставини, що й при звернення до суду з цим позовом, зазначивши про порушення сторонами при укладенні спірного договору вимог цивільного законодавства щодо порядку та умов укладення договору факторингу.

Крім того, апелянт повідомив, що суд першої інстанції не перевірив наявність або відсутність у представників відповідачів повноважень на укладення спірного договору та, як наслідок, наявність або відсутність підстав для визнання останнього недійсним як такого, що укладений з додержанням вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України щодо необхідного обсягу цивільної дієздатності та ч. 3 ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення учасника правочину.

Ухвалою від 05.10.2016 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Агрикова О.В., Чорногуз М.Г. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгуд» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представники відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

18.04.2013 позивач як іпотекодавець, що є майновим поручителем юридичних осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Амстор», Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор», та Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є відповідач 1, уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 1828 (далі Іпотечний договір) (а.с. 17-26).

Зі змісту вказаного договору слідує, що він укладений в забезпечення виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Амстор» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор», які випливають із: договору про відкриття кредитної лінії № 03-В/08/22/ЮО від 29.08.2008 та договору про відкриття кредитної лінії № 39-В/12/22/ЮО від 28.12.2012, з усіма змінами і доповненнями до них, укладеними протягом строку їх дії, які (зобов'язання) перелічені у статті 2 цих договорів та можуть виникнути в майбутньому за чинними основними договорами.

Предметом іпотеки за Іпотечним договором є: будівля, магазин змішаної групи товарів (літ. Б-2) та трансформаторна підстанція (літ. В), загальною площею 2 170,2 кв.м., що розташовані за адресою: Україна, Донецька обл., м. Донецьк, вул. Таманська, б. 11 (п.3.1).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач послався на те, що між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено договір про відступлення прав (факторингу) за Іпотечним договором, за яким відповідачем 1 відповідачу 2 передано право іпотеки нерухомого майна - будівлі, магазину змішаної групи товарів (літ. Б-2) та трансформаторна підстанція (літ. В), загальною площею 2 170,2 кв.м., що розташовані за адресою: Україна, Донецька обл., м. Донецьк, вул. Таманська, б. 11, за ціною, нижче номінальної вартості права вимоги на предмет іпотеки, що відступається.

За таких обставин, позивач вважає, що такий договір факторингу є недійсним з моменту укладення та порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, оскільки суперечить вимогами закону, а саме: ч. 1ст. 1078, ч. 3 ст. 1079 Цивільного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», з огляду на що і звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що відповідач 1 як банк та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Амстор» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» як боржники уклали три кредитні договори (договори про відкриття кредитної лінії № 39-В/13/66/КЛ-КБ від 05.11.2013, № 39-В/12/22/ЮО від 28.12.2012 та № 03-В/08/22/ЮО від 29.08.2008), в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за якими було укладено спірний Іпотечний договір.

В подальшому, за укладеними договорами факторингу № 1 від 22.09.2015 та № 3 від 22.09.2015 (а.с. 78-90) відповідач 1 відступив відповідачу 2 всі права за договорами про відкриття кредитної лінії № 39-В/13/66/КЛ-КБ від 05.11.2013, № 39-В/12/22/ЮО від 28.12.2012 (договір факторингу №1) та № 03-В/08/22/ЮО від 29.08.2008 (договір факторингу №3).

З урахуванням вказаних договорів факторингу, 01.06.2016 відповідач 1 та відповідач 2 уклали два договори про відступлення прав за договорами іпотеки, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстровані в реєстрі за № 2350 (далі Договір 1) та за № 2353 (далі Договір 2) (а.с. 99-104), за одним з яких, а саме за Договором 1 (оспорюваний позивачем договір - примітка суду) відповідач 1 відступив відповідачу 2 право вимоги за Іпотечним договором.

При цьому, доказів визнання договорів факторингу № 1 від 22.09.2015 та № 3 від 22.09.2015 недійсними в судовому порядку матеріали справи не містять, а відтак, колегія суддів, з огляду на ст. 204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, виходить з того, що ці правочини є правомірними.

Отже, з матеріалів справи слідує, що у зв'язку відступленням відповідачем 1 відповідачу 2 права вимоги до боржників (Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Амстор» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Амстор») за основними зобов'язаннями, які виникли із договорів про відкриття кредитної лінії № 03-В/08/22/ЮО від 29.08.2008 та № 39-В/12/22/ЮО від 28.12.2012, в порядку ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відповідачем 1 було здійснено також відступлення відповідачу 2 права вимоги за Іпотечним договором, укладеним в забезпечення виконання боржниками вказаних основних зобов'язань.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Водночас відповідно до ст. 1077 за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

З огляду на вказані правові норми, колегія суддів вважає помилковою думку позивача, що правовідносини сторін, які виникли з договору уступки права вимоги за Іпотечним договором, слід оцінювати з точки зору дотримання законодавства, якими регулюються правовідносини учасників при проведенні факторингових операцій.

Правові підстави для визнання недійсним Договору про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2350 (Договір 1) з підстав недодержання в момент його укладення норм спеціального законодавства, якими регулюються правовідносини факторингу, відсутні.

Жодних інших підстав для визнання Договору 1 недійсним позивачем суду наведено не було.

Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив наявність або відсутність у представників відповідачів повноважень на укладення спірного договору та, як наслідок, наявність або відсутність підстав для визнання останнього недійсним як такого, що укладений з додержанням вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України щодо необхідного обсягу цивільної дієздатності та ч. 3 ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення учасника правочину, слід зазначити таке.

Як слідує зі змісту позовної заяви та рішення суду першої інстанції у цій справі, позивач як на підставу визнання Договору 1 недійсним на обставини, пов'язані з наявністю або відсутністю у представників відповідачів повноважень на укладення спірного договору, не посилався, а суд вказані обставини не досліджував і спір вирішував без урахування вказаних обставин.

Той факт, що позивач у Клопотанні про витребування доказів, поданому до канцелярії суду першої інстанції в день проголошення оспореного рішення (а.с.142), висловив свої сумніви щодо повноважень підписантів спірного договору, тобто, фактично, послався на іншу підставу позову, ніж заявлено у позові, не є підставою переглядати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку з урахуванням вказаних обставин, оскільки предмет або підставу позову позивач має право змінити лише до початку розгляду справи господарським судом по суті шляхом подання письмової заяви (ч. 4 ст. 22 ГПК України).

Заяви позивача до суду першої інстанції про зміну підстави позову матеріали справи не містять.

Крім того, розгляд справи по суті суд почав, як слідує з Протоколу судового засідання (а.с.126), у судовому засіданні 16.08.2016, участь у якому брав представник позивача і надавав пояснення суду, а з вищезгаданим клопотанням позивач звернувся до суду 13.09.2016 (а.с.142), тобто після початку розгляду справи по суті, а відтак, вимоги апелянта врахувати при апеляційному перегляді справи обставини, пов'язані з наявністю або відсутністю у представників відповідачів повноважень на укладення спірного договору, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції через незаявлення їх позивачем, є незаконними.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання недійсним укладеного 01.06.2016 між відповідачами договору про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2350 (Договір 1), з підстав, зазначених у позовній заяві.

Оскільки вимоги про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про суб'єкта іпотекодержателя та обтяжувача майна - будівлі, магазину змішаної групи товарів (Літ. Б-2) та трансформаторної підстанції (літ. В), загальною площею 2 170,2 кв.м, що розташовані за адресою м. Донецьк, вул. Таманська, буд. 11 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авуар-Сервіс» не містять окремого правового обґрунтування та доказів на підтвердження законності вказаних вимог, а є правовим наслідком задоволення вимоги про визнання недійсним оспореного Договору 1, з огляду на відсутність такої підстави, задоволенню також не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгуд» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі № 910/13021/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі № 910/13021/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі № 910/13021/16 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/13021/15.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз