ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа № 918/980/16

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави

до Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області,

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1. Рівненська обласна рада,

2. Державне підприємство "Клеванський лісгосп",

3. Управління Держгеокадасту у Рівненському районі Рівненської області,

4. Рівненське обласне управління лісового та мисливського господарства,

про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання договору довгострокового тимчасового користування лісами недійсним та зобов'язання повернути лісову ділянку,

за участі представників сторін:

від позивача - Лис Н.В., посвідчення № 031438 від 19.01.2015р.;

від відповідача-1 - Дяденчук А.І., довіреність № 16 від 17.10.2016 р.;

від відповідача-2 - ОСОБА_4, довіреність № 113 від 10.03.2015р.;

від третьої особи-1 - Гречко Б.А., довіреність № 01/09-577 від 13.09.2016р.;

від третьої особи-2 - не з'явився;

від третьої особи-3 - Карпов І.В., довіреність № 0-1715-0.4-62/2-16 від 12.01.2016р.;

від третьої особи-4 - не з'явився.

У судовому засіданні 14 листопада 2016 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2016 року заступник керівника Рівненської місцевої прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом в інтересах держави до Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області (далі - Рада) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - Підприємець), в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення вищенаведеного органу місцевого самоврядування від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву", визнати недійсним укладений між відповідачами 1 листопада 2013 року договір довгострокового тимчасового користування лісами, а також зобов'язати Підприємця повернути Раді орендовану за наведеним правочином лісову ділянку за актом прийому-передачі.

В обґрунтування своїх вимог Прокурор посилався на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення Ради остання в порушення вимог чинного законодавства керувалася не положеннями лісового законодавства, а нормами частини 2 статті 56 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), які регулюють передачу у власність земельних ділянок лісогосподарського призначення. Також Прокурор вказував на те, що у спірному договорі плата за користування ділянкою визначена з порушенням вимог лісового та податкового законодавства у зв'язку з відсутністю відповідного рішення уповноваженого органу про встановлення ставок рентної плати за використання корисних властивостей лісів.

За таких обставин Прокурор, посилаючись на статті 203, 215, 632 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтю 56 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 9, 33 Лісового кодексу України (далі - ЛК України), статті 256, 329, 330, 331 Податкового кодексу України (далі - ПК України), просив суд винести рішення про визнання незаконним та скасування рішення Ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву", визнання недійсним укладеного між відповідачами 1 листопада 2013 року договору довгострокового тимчасового користування лісами, а також зобов'язання Підприємця повернути Раді орендовану за наведеним правочином лісову ділянку за актом прийому-передачі.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року позовну заяву Прокурора від 6 вересня 2016 року № 33-11392вих.16 було прийнято до розгляду суддею Політикою Н.А., порушено провадження у справі № 918/980/16 та призначено її до розгляду на 3 жовтня 2016 року. Крім того, цією ухвалою до участі в розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, було залучено Рівненську обласну раду.

Ухвалою суду від 3 жовтня 2016 року розгляд справи відкладено на 17 жовтня 2016 року.

До початку призначеного судового засідання 17 жовтня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Ради на позовну заяву від 17 жовтня 2016 року (а.с. 83-89), в якому цей відповідач заперечив проти задоволення позову з огляду на те, що Прокурором як позивачем не було визначено органу державної влади, який здійснює захист інтересів держави у сфері лісокористування, належним чином не обґрунтовано підстав для представництва у суді; попередньо, до звернення до суду, не повідомлено про це відповідного суб'єкта владних повноважень. У зв'язку з наведеними обставинами позовна заява Прокурора, на думку Ради, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 3 частини1 статті 63 ГПК України.

Також до початку даного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Підприємця на позовну заяву від 17 жовтня 2016 року (а.с. 90-92), в якому останній заперечив проти задоволення позову з огляду на те, що сам лише факт відсутності в оспорюваному рішенні Ради від 30 жовтня 2013 року № 665 посилання на норми ЛК України не може свідчити про незаконність цього рішення вцілому. Крім того, Підприємець зазначив, що він не повинен відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а останні, відповідно не можуть вимагати повернення у попередній стан, посилаючись на допущені ними помилки. Також Прокурором, на думку Підприємця, не було обґрунтовано наявності факту завдання державі шкоди прийняттям вищенаведеного рішення та укладенням оспорюваного правочину та прийняттям з огляду, зокрема, на те, що спірна лісова ділянка не вибувала з комунальної власності.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2016 року розгляд справи відкладено на 1 листопада 2016 року. Крім того, цією ухвалою до участі в розгляді справи у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, було залучено Державне підприємство "Клеванський лісгосп", Управління Держгеокадасту у Рівненському районі Рівненської області та Рівненське обласне управління лісового та мисливського господарства.

28 жовтня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява Державного підприємства "Клеванський лісгосп" від 25 жовтня 2016 року № 311 (а.с. 105-107), в якій вказана третя особа повідомила про те, що вона не проводила розрахунку орендної плати за лісові насадження, що знаходяться на спірній лісовій ділянці, проте надала Раді, зокрема, методику відповідного розрахунку.

До початку судового засідання 1 листопада 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання Ради від 1 листопада 2016 року, до якого було долучено копію витягу з рішення цього органу місцевого самоврядування від 27 жовтня 2016 року № 628 "Про внесення змін до рішення Городоцької сільської ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву", яким до оскаржуваного рішення даного відповідача було внесено зміни та викладено це рішення у новій редакції.

Також до початку цього судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення Підприємця від 31 жовтня 2016 року (а.с. 125-128), в яких останній зазначив, що у зв'язку з прийняттям Радою вищенаведеного рішення від 27 жовтня 2016 року № 628 "Про внесення змін до рішення Городоцької сільської ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву", будь-які правові підстави для визнання незаконним та скасування рішення Ради від 30 жовтня 2013 року № 665 на момент розгляду справи, на думку Підприємця, відсутні. Крім того, Підприємець, зокрема, зазначив про необґрунтованість посилань Прокурора на порушення інтересів держави укладенням спірного правочину, оскільки ділянка, що передавалась в оренду за цим договором, не перебувала та не перебуває у державній власності.

Ухвалою суду від 1 листопада 2016 року розгляд справи відкладено на 14 листопада 2016 року.

До початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення Прокурора від 14 листопада 2016 року № 05/2-2016 (а.с. 193-199), в яких останній зазначив про те, що рішення Ради від 27 жовтня 2016 року № 628 не може бути належним доказом у даній справі, оскільки оспорюване рішення Ради від 30 жовтня 2013 року № 665 є ненормативним правовим актом органу місцевого самоврядування одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом укладення між сторонами договору довгострокового тимчасового користування лісами, а тому не може бути змінений Радою після його фактичного виконання.

У судовому засіданні 14 листопада 2016 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням письмових пояснень від 14 листопада 2016 року № 05/2-2016, та наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідачів проти задоволення вказаного позову заперечили з підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву від 17 жовтня 2016 року та письмових поясненнях Підприємця від 31 жовтня 2016 року.

Представники Рівненської обласної ради та Управління Держгеокадасту у Рівненському районі Рівненської області просили суд вирішити даний спір на власний розсуд.

Державне підприємство "Клеванський лісгосп" та Рівненське обласне управління лісового та мисливського господарства про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення відповідних поштових відправлень (а.с. 136, 187), проте явку своїх уповноважених представників у призначене судове засідання не забезпечили, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направили.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів, Рівненської обласної ради та Управління Держгеокадасту у Рівненському районі Рівненської області, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд-

ВСТАНОВИВ:

За змістом частин 1, 2 статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Судом встановлено, що Прокурор звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою в інтересах держави до Ради та Підприємця про визнання незаконним та скасування рішення вищенаведеного органу місцевого самоврядування від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву", визнання недійсним укладеного між відповідачами 1 листопада 2013 року договору довгострокового тимчасового користування лісами, а також зобов'язання Підприємця повернути Раді орендовану за наведеним правочином лісову ділянку за актом прийому-передачі.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За пунктом 1 частини 6 згаданої статті під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, звертатися до суду з позовом.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 3-рп/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спільних відносинах.

В обґрунтування звернення до Господарського суду Рівненської області з позовом в інтересах держави без органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спільних відносинах, Прокурор посилався на те, що Рада всупереч інтересам територіальної громади прийняла рішення та уклала з порушенням вимог законодавства спірний договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою за відсутності рішення Рівненської обласної ради про встановлення ставок плати за використання корисних властивостей лісів.

У відзиві на позовну заяву від 17 жовтня 2016 року Рада заперечувала проти задоволення позову з огляду, зокрема, на те, що Прокурором як позивачем не було визначено органу державної влади, який здійснює захист інтересів держави у сфері лісокористування. Таким органом, на думку Ради, у спірних правовідносинах виступає Державне агентство лісових ресурсів України (його територіальні органи). У зв'язку з наведеними обставинами вищенаведений відповідач просив суд залишити позов Прокурора без розгляду на підставі пункту 3 частини1 статті 63 ГПК України.

Проте вказані твердження оцінюються судом критично з огляду на наступне.

Згідно пункту 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 458/2011, Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи центральних органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері лісового та мисливського господарства.

Згідно підпункту 4 пункту 4 цього Положення Держлісагентство України відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює державне управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за додержанням законодавства з ведення лісового господарства (окрім державного контролю за шкідливими організмами та захистом рослин).

У той же час відповідно до статті 63 ЛК України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Відтак, спірні правовідносини безпосередньо не пов'язані з веденням лісового господарства, а стосуються розпорядження землями комунальної власності, визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору довгострокового тимчасового користування лісами, а також повернення орендованої ділянки орендодавцю.

Слід також зазначити, що законом не передбачено повноважень Державного агентства лісових ресурсів України чи його територіальних органів щодо звернення до суду з позовом про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння. Не передбачено таких повноважень також і Положенням про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 458/2011.

Водночас слід зазначити, що Прокурору надано право з власної ініціативи заявляти позови щодо усунення порушень законодавства з метою приведення суспільних правовідносин у відповідність до закону.

Отже, заявляючи даний позов в інтересах держави Прокурором вірно зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах. Відтак, Прокурор набув статусу позивача в цій справі.

Слід також зазначити, що статтею 63 ГПК України передбачені підстави, які зумовлюють повернення позовної заяви без розгляду, а не залишення позову без розгляду. У той же час імперативними приписами чинного господарського процесуального законодавства не передбачено можливості повернення позовної заяви без розгляду після винесення ухвали про порушення провадження у справі та призначення її до розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву" громадянину ОСОБА_1 на підставі його заяви (а.с. 18) надано дозвіл на складання договору оренди лісового масиву площею 3,6 га терміном на 49 років в селі Карпилівка Рівненського району (а.с. 17).

На підставі вищенаведеного рішення 1 листопада 2013 року між Радою та ОСОБА_1 був укладений договір довгострокового тимчасового користування лісами, за умовами якого, з урахуванням додатку до цього правочину від 22 березня 2016 року та додаткової угоди від 27 жовтня 2016 року, зазначений орган місцевого самоврядування виділив, а Підприємець прийняв у довгострокове тимчасове користування лісову ділянку для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних та туристичних цілей, а також для створення куточка живої природи, утримання звірів, птахів. У користування була виділена лісова ділянка загальною площею 3,6 га, яка розташована по вулиці Центральній, 77-Б в селі Карпилівка Рівненського району на території Ради в адміністративних межах Рівненського району Рівненської області (а.с. 19-26).

Цей договір підписаний уповноваженими представниками його сторін, а також скріплений печаткою Ради.

За змістом пункту 3 договору на момент передачі в користування на лісовій ділянці відсутні об'єкти нерухомості.

Відповідно до пункту 6 цієї угоди передача лісової ділянки в користування здійснюється без вилучення земельної лісової ділянки у Ради.

Згідно з пунктом 9 вказаного правочину лісокористувач приймає у користування лісову ділянку на термін 49 років не раніше дати підписання сторонами цього договору та складання акта приймання-передачі лісової ділянки.

Пунктом 18 договору встановлено, що за користування лісовими насадженнями лісокористувач сплачує орендну плату в сумі 1 376 грн. 28 коп./га відповідно до розрахунку ДП "Клеваньлісгосп" від 29 травня 2014 року № 178.

Оплата лісокористувачем проводиться щоквартально (пункт 19 наведеної угоди).

У пункті 24 цього правочину його сторони погодили, що останній укладено строком на 49 років, що діє з 1 листопада 2013 року до 30 жовтня 2062 року.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги в частині, зокрема, визнання незаконним та скасування рішення Ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву", Прокурор посилався на те, що при прийнятті цього рішення Рада в порушення вимог чинного законодавства керувалася не положеннями лісового законодавства, а нормами частини 2 статті 56 ЗК України, які регулюють передачу у власність земельних ділянок лісогосподарського призначення.

Проте вказані посилання не беруться судом до уваги, оскільки сам лише факт посилання органом місцевого самоврядування у своєму рішенні на норми земельного законодавства та відсутність посилань на положення ЛК України не може беззаперечно свідчити про невідповідність даного рішення імперативним законодавчим приписам та незаконність такого рішення вцілому.

Крім того, за частинами 1, 3 статті 9 ЛК України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 33 ЛК України сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними.

З матеріалів справи вбачається, що спірна ділянка знаходиться на вулиці Центральній, 77-Б в селі Карпилівка Рівненського району на території Ради в адміністративних межах Рівненського району Рівненської області, а відтак Рада згідно вищенаведених законодавчих приписів мала право приймати рішення, на підставі якого укладався договір довгострокового тимчасового користування спірною лісовою ділянкою.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 1 ЛК України лісовою ділянкою є ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.

Водночас, як вже зазначалося, відповідно до пункту 6 цієї угоди передача лісової ділянки в користування здійснюється без вилучення земельної лісової ділянки у Ради, що відповідає приписам ЛК України.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги Прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву".

Водночас судом встановлено, що 27 жовтня 2016 року Радою було прийнято рішення № 628 "Про внесення змін до рішення Городоцької сільської ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву", згідно якого вказаним органом місцевого самоврядування на підставі статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статей 9, 33 ЛК України було вирішено внести зміни до оскаржуваного Прокурором рішення та викласти його у новій редакції. Відповідно до вказаної нової редакції оспорюваного рішення ОСОБА_1 було вирішено виділити лісову ділянку площею 3,6 га терміном на 49 років в селі Карпилівка Рівненського району Рівненської області для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних та туристичних цілей, а також для створення куточка живої природи, утримання звірів, птахів. Також відповідно згаданих змін ОСОБА_1 запропоновано укласти договір довгострокового користування лісами, а за визначенням розміру плати за користування лісовою ділянкою вирішено звернутись до Рівненської обласної ради.

Проте посилання відповідачів на дане рішення органу місцевого самоврядування не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 26 та статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7рп/2009, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Такі рішення можуть бути скасовані або змінені в судовому порядку. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що рішення Ради від 27 жовтня 2016 року № 628 не може бути належним доказом зміни у встановленому законом порядку оскаржуваного Прокурором рішення Ради, оскільки оспорюване рішення цього органу місцевого самоврядування від 30 жовтня 2013 року № 665 є ненормативним правовим актом місцевого самоврядування одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом укладення між сторонами договору довгострокового тимчасового користування лісами, а тому не може бути змінений органом місцевого самоврядування після його виконання.

Водночас той факт, що оскаржуване рішення не може бути змінено органом місцевого самоврядування після його виконання (зокрема, шляхом прийняття рішення від 27 жовтня 2016 року № 628 "Про внесення змін до рішення Городоцької сільської ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву"), не свідчить про незаконність самого оспорюваного рішення та наявність правових підстав для визнання його незаконним та скасування в судовому порядку.

Обгрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним укладеного між сторонами договору довгострокового тимчасового користування лісами від 1 листопада 2013 року, Прокурор посилався на те, що у цьому договорі плата за користування ділянкою, що передавалась Підприємцю в користування, була визначена з порушенням вимог лісового та податкового законодавства за відсутності рішення уповноваженого органу про встановлення ставок рентної плати за використання корисних властивостей лісів.

У той же час дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні цієї вимоги з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 3 статті 18 ЛК України об'єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності.

Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Отже, ціна цього договору є його істотною умовою, оскільки обов'язкове встановлення плати за довгострокове тимчасове користування лісами прямо передбачено вищенаведеною нормою.

Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом статті 329 ПК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) платниками збору за спеціальне використання лісових ресурсів є, зокрема, лісокористувачі - фізичні особи - підприємці, які здійснюють спеціальне використання лісових ресурсів відповідно до умов договору довгострокового тимчасового користування лісами.

Згідно підпункту 330.1.5 статті 330 ПК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) об'єктом оподаткування збором є використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей та проведення науково-дослідних робіт.

Пунктом 331.11 статті 331 ПК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) встановлено, що за заготівлю другорядних лісових матеріалів, здійснення побічних лісових користувань та використання корисних властивостей лісів ставки збору встановлюються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.

Проте судом встановлено, що на час вирішення даного спору Рівненською обласною радою відповідного рішення про встановлення ставок збору за використання корисних властивостей лісів, переданих в користування Підприємцю за спірним договором, прийнято не було.

У той же час, як було зазначено вище, у пункті 18 спірного договору його сторони погодили, що за користування лісовими насадженнями лісокористувач сплачує орендну плату в сумі 1 376 грн. 28 коп./га відповідно до розрахунку ДП "Клеваньлісгосп" від 29 травня 2014 року № 178.

Слід також зазначити, що у матеріалах справи наявна копія адресованого Раді листа Державного підприємства "Клеванський лісгосп" від 29 травня 2014 року № 178 (а.с. 31-32), на підставі якого даним органом місцевого самоврядування було визначено орендну плату за користування спірною ділянкою.

Суд також звертає увагу на те, що відповідний акт передачі-приймання лісових насаджень у довгострокове тимчасове користування (а.с. 27) був підписаний між відповідачами 30 травня 2014 року, тобто на наступний день після фактичного визначення Радою орендної плати за користування спірною земельною ділянкою.

Як вбачається зі змісту поданої Прокурором позовної заяви, підставою для визнання спірного договору недійсним стало те, що у вказаному правочині плата за користування ділянкою, що передавалась Підприємцю в користування, була визначена з порушенням вимог лісового та податкового законодавства за відсутності рішення уповноваженого органу про встановлення ставок рентної плати за використання корисних властивостей лісів.

Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, як було зазначено вище, за змістом пункту 18 спірного правочину за користування лісовими насадженнями лісокористувач сплачує орендну плату в сумі 1 376 грн. 28 коп./га.

Оплата лісокористувачем проводиться щоквартально (пункт 19 наведеної угоди).

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19 грудня 1998 року, "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року, "Прессос Компанія Нав'єра С.А." та інші проти Бельгії" від 28 жовтня 1995 року, "Пайн Велі Девелопмент Лтд." та інші проти Ірландії" від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25 березня 1999 року, заява № 311107/96, п. 54).

Отже, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно статті 1 Першого протоколу до означеної вище Конвенції та національного законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Так, за змістом пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Зазначеним вище рішенням Європейського суду з прав людини також встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

На підставі викладеного можна зробити висновок про те, що самі по собі допущені органом публічної влади порушення при вирішенні питання про передачу особі державного чи комунального майна не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна, якщо вони не були допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

Досліджуючи обставини справи та встановлюючи осіб, дії/бездіяльність яких призвели до порушення діючого на час укладення спірного договору довгострокового тимчасового користування лісами від 1 листопада 2013 року порядку визначення плати за користування корисними властивостями лісів, суд зазначає, що вказані порушення вимог законодавства (встановлення орендної плати в сумі 1 376 грн. 28 коп./га без відповідного рішення про визначення ставок збору за використання корисних властивостей лісів) вчинено насамперед зі сторони публічного органу, а саме, Ради.

Як вбачається з матеріалів справи, саме у відповідь на звернення Ради від 22 травня 2014 року № 662 (а.с. 30) Державним підприємством "Клеванський лісгосп" було адресовано даному органу місцевого самоврядування лист від 29 травня 2014 року № 178, на підставі якого Радою і було визначено орендну плату за користування спірною ділянкою.

Тобто, укладення спірного договору і встановлення орендної плати саме у вигляді 1 376 грн. 28 коп./га було здійснено за ініціативою публічного органу місцевого самоврядування, наділеного відповідною компетенцією.

Суд констатує, що відповідно до положень пункту 331.11 статті 331 ПК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) за використання корисних властивостей лісів ставки збору встановлюються, зокрема, відповідними обласними радами.

У той же час слід також зазначити, що місцева влада отримала узгоджену з тимчасовим користувачем лісових угідь орендну плату, яка в свою чергу була визначена без прийняття відповідного рішення про встановлення ставок збору за використання корисних властивостей лісів. Водночас не стояло питання про те, що дії органу були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси самої держави, або, що визначення орендної плати було здійснено всупереч вимогам закону. Відтак, оскільки сама місцева влада при укладенні спірного договору оренди вважала, що вона правильно визначила в спірному договорі розмір орендної плати, то Підприємець міг на розумних підставах сподіватися на виконання умов цього договору, та підписуючи його не міг піддаватися сумніву щодо визначення розміру орендної плати не у відповідності з нормами діючого на той час законодавства.

Укладаючи договір довгострокового тимчасового користування лісами від 1 листопада 2013 року, Підприємець не лише мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість користування об'єктом оренди протягом всього терміну дії договору (спірний договір укладено строком на 49 років), була важливим елементом його підприємницької діяльності (землі надавалися в оренду для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних та туристичних цілей, а також для створення куточка живої природи, утримання звірів, птахів), і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Підприємцю на праві власності належить нерухоме майно, розташоване за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Карпилівка, вулиця Центральна, 77-Б, а саме: будівля бані № 5, комплекс торгово-побутового обслуговування населення літ. "Ж-2", будівлі бані № 1, № 2, № 3, № 4 комплексу торгово-побутового обслуговування населення (1 черга), будівля басейну комплексу торгово-побутового обслуговування населення (1 черга), що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відповідних правовстановлюючих документів (а.с. 167-178).

Слід також зазначити, що зі змісту наявних у матеріалах справи письмових пояснень Рівненської обласної ради від 9 листопада 2016 року № 09-1649/01 (а.с. 142) вбачається, що на час розгляду цієї справи Рада звернулася до Рівненської обласної ради з проханням визначити розмір рентної плати за користування лісовими ресурсами на спірній лісовій ділянці.

Відтак, вищенаведені обставини свідчать про те, що відповідачами, зокрема, Радою, вчинялися активні дії щодо проведення у відповідність положень оскаржуваного правочину у відповідність до норм чинного законодавства.

Крім того, ні у відзивах відповідачів на позовну заяву, ні в усних поясненнях їх представників у судових засіданнях не було зазначено про наявність будь-яких заперечень щодо внесення змін до вищенаведеного договору в частині, зокрема, визначення орендної плати на підставі відповідного рішення Рівненської обласної ради.

Слід також зазначити, що у матеріалах справи відсутні докази наявності заборгованості Підприємця на час розгляду цієї справи по сплаті орендної плати, визначеної пунктом 18 цієї угоди.

З огляду на викладене та зважаючи на те, що порушення вимог щодо встановлення в договорі довгострокового тимчасового користування лісами від 1 листопада 2013 року розміру плати за користування корисними властивостями лісів без відповідного рішення про встановлення таких ставок Рівненською обласною радою відбулося з вини органу місцевого самоврядування - Ради, суд зазначає, що визнання недійсним спірного договору, згідно якого Підприємець отримав в користування лісову ділянку, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що Рада не дотрималася вимог закону щодо визначення ціни цього правочину, є неприпустимим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 23 березня 2016 року у справі № 918/1033/15.

Судом також враховано посилання Прокурора на практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року та висновок цього суду про те, що правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

У той же час суд зазначає, що висновки, викладені Європейським судом з прав людини у вищенаведеному рішенні не спростовують та не скасовують концепцію заборони непропорційного втручання у право особи на мирне володіння своїм майном у зв'язку з допущенням саме органом публічної влади порушень при вирішенні питання про передачу державного чи комунального майна певній особі. Крім того, вказані положення висновків Європейського суду з прав людини у даному конкретному випадку є спеціальними по відношенню до висновків цього суду щодо наявності суспільного інтересу у правильному застосуванні законодавства, оскільки у справі № 918/980/16 був встановлений факт наявності порушень з боку публічного органу.

Як було зазначено вище, за умовами пункту 6 оскаржуваного договору передача лісової ділянки в користування здійснюється без вилучення земельної лісової ділянки у Ради.

Поряд з цим, суд зазначає, що, оскільки як позивач, так і Рада є публічними органами, а спірна ділянка з комунальної власності не вибувала. Суд констатує, що відповідно до правової позиції, викладеної в рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04):

- Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119) (п.70);

- принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII) (п.71).

Також Прокурор в обгрунтування своїх вимог про визнання недійсним оспорюваного договору посилався на те, що виділення спірної лісової ділянки для освітньо-виховних цілей суперечить вимогам пункту 2.3 Правил використання корисних властивостей лісів, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 14 серпня 2012 року № 502, оскільки лісові ділянки для вказаних цілей виділяються навчальним та освітньо-виховним закладам, що здійснюють освітньо-виховну діяльність, пов'язану з поширенням знань у галузі лісового господарства та екології.

Як вбачається зі змісту укладеного між відповідачами договору довгострокового тимчасового користування лісами від 1 листопада 2013 року, за умовами даного правочину Рада виділила, а Підприємець прийняв у довгострокове тимчасове користування лісову ділянку для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, а також для створення куточка живої природи, утримання звірів, птахів.

Водночас судом встановлено, що 27 жовтня 2016 року між відповідачами була укладена додаткова угода до спірного правочину, відповідно до умов якої сторони погодили внести зміни у пункт 1 оскаржуваного договору та викласти його у новій редакції, згідно якої Рада виділяє, а Підприємець приймає у довгострокове тимчасове користування лісову ділянку для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних та туристичних цілей, а також для створення куточка живої природи, утримання звірів, птахів (а.с. 189).

Вказана додаткова угода, що є невід'ємною частиною оскаржуваного правочину, підписана уповноваженими представниками її сторін, а також скріплена печаткою Ради.

Докази, які свідчать про визнання вказаної додаткової угоди недійсною в судовому порядку в матеріалах справи відсутні. Відтак, зазначена додаткова угода на час розгляду даного спору є чинною.

У зв'язку з наведеним суд зазначає наступне.

Зі змісту нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом (крім зміни ціни в договорі після його виконання, оскільки згідно з частиною третьою статті 632 ЦК України така зміна не допускається). Якщо згаданий правочин (про внесення змін) не суперечить вимогам закону, господарський суд приймає судове рішення, виходячи з його умов.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

За таких обставин, зважаючи на вищенаведені роз'яснення, суд не бере до уваги твердження Прокурора щодо наявності підстав для визнання недійсним спірного правочину через наявність у ньому положень про виділення Підприємцю лісової ділянки для освітньо-виховних цілей, оскільки таке положення на час прийняття рішення у справі було виключено відповідачами з оскаржуваної угоди у добровільному порядку.

Слід також зазначити, що Прокурор, зазначаючи про наявність справедливої рівноваги між інтересами держави та однієї особи - Підприємця при позбавленні права, набутого останнім за незаконним, на думку позивача, рішенням Ради від 30 жовтня 2013 року № 665 та укладеним на його підставі договором довгострокового тимчасового користування лісами, та звертаючись з даним позовом, направленим на захист інтересів держави і спрямованим на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання стосовно розпорядження землями, не зазначив конкретних обставин щодо того, в чому саме полягає шкода державі, завдана спірним рішенням та укладеним договором довгострокового тимчасового користування лісами: чи має місце ненадходження плати за користування ділянкою, чи було позбавлено права на неї іншого потенційного лісокористувача, чи передана в користування лісова ділянка відповідно до закону не може використовуватися з метою, наведеною в оскаржуваному договорі, а також яким чином буде змінено наявну ситуацію в бік державних/суспільних інтересів щодо використання цієї ділянки в разі задоволення позовних вимог.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказаної позиції дотримується також Верховний суд України у своїй постанові від 20 травня 2014 року у справі № 64/366-10.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Аналогічна правова позиція викладена у пунктах 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 6 "Про судове рішення".

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, а також зважаючи на те, що визначення орендної плати у спірному договорі без визначення Рівненською обласною радою ставок плати за користування корисними властивостями лісів відбулося не з вини Підприємця як користувача спірної лісової ділянки, а також беручи до уваги, що відповідачем вживаються дії щодо внесення змін в спірний договір в частині розміру орендної плати, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні вимоги Прокурора про визнання недійсним укладеного між Радою та Підприємцем договору довгострокового тимчасового користування лісами від 1 листопада 2013 року.

Також у своєму позові Прокурор просив суд зобов'язати Підприємця повернути Раді орендовану за спірним правочином лісову ділянку за актом прийому-передачі.

Щодо вказаної вимоги суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Нормами статті 2 ГПК України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами: підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів; державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України; прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави; Рахункової палати, яка звертається до господарського суду в інтересах держави в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.

Статтею 18 ГПК України передбачено, що до складу учасників судового процесу входять: сторони, треті особи, прокурор, інші особи, які беруть участь у процесі у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 21 ГПК України сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Згідно зі статтею 23 ГПК України позов може бути подано кількома позивачами чи до кількох відповідачів. Кожний з позивачів або відповідачів щодо іншої сторони виступає в судовому процесі самостійно.

Статтею 24 ГПК України передбачено, що господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем. Про залучення іншого відповідача чи заміну неналежного відповідача виноситься ухвала, і розгляд справи починається заново.

За приписами статті 54 ГПК України позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником, прокурором, громадянином - суб'єктом підприємницької діяльності або його представником. Позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, а у випадку подання позову до кількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Як підтверджується матеріалами справи, Прокурор звернувся до суду з трьома вимогами до двох відповідачів, а саме: визнання незаконним та скасування рішення Ради від 30 жовтня 2013 року № 665 "Про надання дозволу на складання договору оренди лісового масиву", визнання недійсним укладеного між відповідачами 1 листопада 2013 року договору довгострокового тимчасового користування лісами, а також зобов'язання Підприємця повернути Раді орендовану за наведеним правочином лісову ділянку за актом прийому-передачі.

Проте, за змістом імперативних законодавчих приписів право комунальної власності на ліси від імені територіальної громади реалізують органи місцевого самоврядування, яким у даному випадку є Рада, тобто один з відповідачів у справі.

Враховуючи викладене, вимога щодо повернення спірної лісової ділянки була сформульована на користь одного із відповідачів, а саме Ради.

В той же час з аналізу вищевикладених імперативних приписів випливає, що законодавством передбачено лише залучення іншого відповідача та заміну неналежного відповідача, проте не передбачено можливості господарському суду залучити чи замінити позивача, а також виключення особи з числа відповідачів і надання їй статусу позивача.

Вимоги до судового рішення встановлюються статтею 84 ГПК України. Так, при задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказуються: найменування сторони, на користь якої вирішено спір, і сторони, з якої здійснено стягнення грошових сум або яка зобов'язана виконати відповідні дії. Якщо у справі беруть участь кілька позивачів або відповідачів, у рішенні вказується, як вирішено спір щодо кожного з них, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Зі змісту наведених норм вбачається, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Господарські суди у резолютивній частині рішення щодо кількох відповідачів повинні зазначати як вирішено спір щодо кожного з них (з урахуванням вимог частини другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження").

Аналогічна правова позиція викладена у абзаці 2 пункту 1 та пункті 9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 6 "Про судове рішення".

Оскільки позовна вимога відносно повернення спірної лісової ділянки площею 3,6 га була сформульована Прокурором на користь одного з відповідачів - Ради, так як вона є власником цієї ділянки від імені територіальної громади, суд дійшов висновку про необґрунтованість вказаної позовної вимоги Прокурора.

Аналогічна правова позиція щодо відсутності правових підстав для задоволення позовної вимоги, сформульованої на користь одного з відповідачів, викладена у постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 5 вересня 2016 року у справі № 918/280/16.

Слід також зазначити, що у своєму позові Прокурор сформулював дану вимогу шляхом зобов'язання Підприємця повернути Раді орендовану за спірним правочином лісову ділянку за актом прийому-передачі.

У той же час суд дійшов висновку про те, що у разі задоволення позову Прокурора в цій частині та прийняття рішення про саме про зобов'язання Підприємця повернути Раді орендовану за спірним правочином лісову ділянку за актом прийому-передачі, вказане рішення неможливо буде виконати на практиці у зв'язку з відсутністю відповідного механізму та порядку його виконання органами виконавчої служби.

За таких обставин, а також зважаючи на відмову в позові в частині визнання недійсним вищенаведеного договору довгострокового тимчасового користування лісами від 1 листопада 2013 року, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги Прокурора щодо повернення Підприємцем Раді орендованої за цією угодою лісової ділянки за актом прийому-передачі.

За змістом частини 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, покладаються на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони. Витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Відтак, суд дійшов висновку про те, що судові витрати згідно вищенаведеної статті залишаються за Прокурором.

Керуючись статтями 1, 12, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 18 листопада 2016 року

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 9 примірників:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (33001, м. Рівне, вул. Гарна, 29);

3 - відповідачу-1 рекомендованим (35331, Рівненський р-н, Рівненська обл., с. Городок, вул. Шевченка, 6;

4- відповідачу-2 рекомендованим (35332, Рівненська обл., Рівненський р-н., с. Карпилівка, вул. Центральна, 77);

5- третій особі-1 - рекомендованим (33013, м. Рівне, майдан Просвіти, 1)

6- третій особі-2 - рекомендованим (35312, Рівненська обл., Рівненський р-н., смт. Клевань, вул. Лісова, 6)

7- третій особі-3 - рекомендованим (33000, м. Рівне, вул. Буковинська, 3)

8- третій особі-4 - рекомендованим (33028, м. Рівне, вул. Пушкіна буд. 26)

9- прокуратурі Рівненської області (33000, м. Рівне, вул. 16-го Липня, 52).