КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2016 р. Справа№ 5011-19/14816-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Калатай Н.Ф.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання: Мурашко М.С.

за участю представників сторін:

від позивача - Данько Л.Л. (дов. №201 від 03.10.2016 року);

від відповідача - Яковіщук Я.М. (дов. №03-Д від 04.01.2015 року);

від третьої особи1- не з`явились;

від третьої особи2- не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги

Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.08.2016 року

по справі №5011-19/14816-2012 (суддя - Нечай О.В.)

За скаргою Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району"

на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві

у справі №5011-19/14816-2012

за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Київенерго"

про стягнення 12 315 376,01 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2016 року у справі № 5011-19/14816-2012 скаргу Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відхилено.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просило скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 31.08.2016 року у справі №5011-19/14816-2012 та прийняти нове рішення по справі, яким визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.05.2016 року (ВП № 49839792) незаконними та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 13.05.2016 (ВП № 49839792) арешт майна та оголошення заборони на його відчуження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 17.10.2016 року у справі №5011-19/14816-2012 апеляційну скаргу Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району"з доданими до неї матеріалами повернуто скаржнику на підставі п. 2 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 року у справі № 5011-19/14816-2012 відкладено вирішення питання про прийняття скарги Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві до повернення матеріалів справи №5011-19/14816-2012 до господарського суду міста Києва.

У листопаді 2016 року Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 31.08.2016 року у справі №5011-19/14816-2012 та визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.05.2016 року (ВП № 49839792) незаконними та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 13.05.2016 (ВП № 49839792) арешт майна та оголошення заборони на його відчуження.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що місцевим господарським судом прийнято ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права, не досліджено всіх обставин справи та не надано належної оцінки доказам у справі. Таким чином, накладаючи арешт на нерухоме майно Скаржника, державний виконавець не з'ясував, хто є його дійсним власником, в зв'язку з чим арешт було накладено на нерухоме майно, яке не належить скаржнику.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2016 року апеляційну скаргу Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" на ухвалу господарського суду міста Києва від 31.08.2016 року у справі №5011-19/14816-2012 прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 18.11.2016 року.

18.11.2016 року через відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли пояснення до апеляційної скарги в яких останній підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив скасувати ухвалу суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 18.11.2016 року з`явились представники позивача та відповідача, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

Представники третьої особи1 та третьої особи2 в судове засідання не з`явились, хоча про час та дату судового засідання були належним чином повідомлені.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що третя особа1 та третя особа2 були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників третьої особи1 та третьої особи2.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ч.5 ст.106 Господарського процесуального кодексу України України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21.12.2015 року господарським судом міста Києва були видані накази на примусове виконання постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 5011-19/14816-2012 від 26.11.2014 року.

18.01.2016 року, державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №49839792 відповідно з виконання наказу господарського суду міста Києва №5011-19/14816-2012 від 21.12.2015 року та надано боржнику семиденний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження самостійно виконати рішення суду. (том 10, а.с. 58).

В подальшому, у зв`язку з тим, що у строки надані на самостійне виконання, рішення суду боржником не виконано, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.05.2016 року, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику. (том 10, а.с. 8).

З огляду на викладене, скаржник просить суд визнати недійсною постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречуха О.Я. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження - Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» від 13.05.2016 року ВП № 49839792.

Відповідно до ст. 115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно ч.1 ст.116 ГПК України, виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом. Накази про стягнення судового збору надсилаються до державних податкових інспекцій.

Згідно ст.1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно п.5 ч.3 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

За змістом ч.1 п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження", арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Суд першої інстанції дійшов висновку, про відхилення скарги Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві у справі № 5011-19/14816-2012 з підстав необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», в разі якщо строк пред'явлення виконавчого документу до виконання не закінчився і за умови відповідності документу вимогам даного Закону, - державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документу виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення.

У зв`язку з тим, що рішення суду боржником у наданий строк самостійно не виконане, державним виконавцем винесено постанову від 13.05.2016 року про арешт майна боржника.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішення державний виконавець розпочинає у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч.1 ст.25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення.

Згідно зі ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Відповідно до ч.1 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Як встановлено ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети (ч.3 ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Дії державного виконавця відповідають вимогам закону, оскільки накладення арешту (без вилучення та примусової реалізації майна) не є заходом примусового виконання рішення відповідно до ст.32 Закону України "Про виконавче провадження", а є лише заходом забезпечення виконання рішення суду, який відповідно до ст.25 вказаного Закону може бути застосований державним виконавцем протягом встановленого для самостійного виконання строку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що жодних заходів щодо реалізації майна боржника державним виконавцем не здійснювалось.

Колегія суддів також звертає увагу на практику викладену в Постанові Вищого господарського суду України від 22 червня 2010 року у справі №3/335, у якій, зокрема, було вказано: «під час виконання рішень судів або інших органів (посадових осіб) про звернення стягнення на майно боржників комунальної форми власності, державний виконавець здійснює виконавче провадження на загальних підставах у відповідності до вимог спеціального Закону України "Про виконавче провадження"», а також «у разі накладення арешту на майно, зазначене у пунктах 1, 2 частини другої ст.64 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець здійснює звернення без будь-яких повідомлень та погоджень. Що ж до майна, зазначеного у пункті 3 ч.2 ст.64 Закону, то у разі накладення на нього арешту, державний виконавець зобов'язаний лише повідомити про це уповноважений орган, до сфери управління якого належить майно. Тобто закон не передбачає отримання від уповноваженого органу дозволу на накладання арешту на майно боржника, а відтак й на його подальшу реалізацію».

З огляду на зазначені норми та правову позицію Вищого господарського суду України, колегія суддів вважає правомірним посилання суду першої інстанції на можливість накладення арешту на нерухоме майно, що належить боржнику.

Тому колегія суддів вважає, що державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження в межах повноважень наданих йому законодавством.

Також, суд першої інстанції вірно зазначив, що частиною 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому ухвала господарського суду міста Києва від 31.08.2016 року у справі № 5011-19/14816-2012 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для її скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 101, п. 1 ст. 103, ст. 105, ст. 106, ст. 121-2 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" на ухвалу господарського суду міста Києва від 31.08.2016 року залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 31.08.2016 року у справі №5011-19/14816-2012 залишити без змін.

3.Справу №5011-19/14816-2012 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Н.Ф. Калатай

М.Г. Чорногуз