ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2016 р.Справа № 922/2940/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Малихіній М.П.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Димерське лісове господарство", с. Катюжанка
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, смт. Ківшарівка
простягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: Опаріна А.Л. (дов. №01-10 від 06.01.2016 рок); Опарін О.Л. (дов. № 01-11 від 06.01.2016 року);

від відповідача: не з'явився..

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Димерське лісове господарство" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення грошових коштів у розмірі 50 090, 84 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 173 поставки товару від 20.11.2012 року у частині повного та своєчасного розрахунку.

Ухвалою суду від 01.09.2016 року порушено провадження у справі та призначити її до розгляду у судовому засіданні на 03.10.2016 року.

Ухвалою суду від 26.10.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів та відкладено розгляд справи на 07.11.2016 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.10.2016 року задоволено клопотання вх. № 35476 (факсограма) від 27.10.2016 року Державного підприємства «Димерське лісове господарство» про проведення судового засідання, призначеного на 07.11.2016 року у справі № 922/2940/16 в режимі відеоконференції. Доручено забезпечити проведення відеоконференції Господарському суду м. Києва.

У судовому засіданні 07.11.2016 року позивачу винесено окрему ухвалу.

30.09.2016 року позивач через канцелярію суду надав письмові пояснення вх. № 32219 від 30.09.2016 року (т.1, а.с. 211-214) у яких зазначає, що операції щодо поставки відповідачу товару (лісопродукції) за вказаними товарно-транспортними накладними відображені в журналі реєстрації (відпуску) лісопродукції за листопад, грудень 2012 року та за січень, лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень, жовтень 2013 року форми №ЛГ-20, №ЛГ-23, що містять відповідні відомості. Поставка товару оформлена товарно- транспортними накладними.

26.10.2016 року позивач надав письмові пояснення вх. № 35328 у яких зазначає, що поставка товару (лісопродукції) відповідачу супроводжувалась оформленням нарядів на відпуск лісопродукції, за змісту яких вбачається, що відпуск лісопродукції відбувався на підставі договору поставки товару від 20.11.2012 року № 173 (т. 2, а.с. 99-100).

04.11.2016 року позивач через канцелярію суду надав додаткові пояснення вх. № 37025 у яких зазначає, що між позивачем та відповідачем 20.11.2012 року було укладено договір на поставку товару № 173. Додаткові угоди до вказаного договору поставки між позивачем та відповідачем не укладались, але у підтвердження здійснення поставки товару за спірним договором позивач посилається на товарно-транспортні накладні за період з листопад, грудень 2012 року та за січень, лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень, жовтень 2013 року, специфікації-наряди та на наряди відпуску лісопродукції.

Уповноважений представник відповідача у призначене судове засідання не з'явився, витребувані судом документи не надав, про причину неявки на час розгляду справи суд не повідомив.

Присутні у судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, із підстав викладених у наданих до суду документах. Також зазначили, що додаткові угоди до вказаного договору поставки між позивачем та відповідачем не укладались.

В усних поясненнях зазначили, що замовлення на поставку товару були зібрані у 2012 році, а поставку було здійснено протягом 2013 року. За твердженнями позивача, у зв'язку із тим що між сторонами не було укладено будь-яких додаткових угод до спірного договору щодо продовження строку дії договору та щодо його розірвання, то між відповідачем та позивачем відбулася мовчазна згода щодо подальшої поставки за спірним договором.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 4-3 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 07.11.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, всебічно та повно дослідивши надані докази і таким чином з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач, 20.11.2012 року між Державним підприємством "Димерське лісове господарство" (далі-позивач, продавець) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі-відповідач, покупець) було укладено договір № 173 поставки товару (т. 1, а.с. 22-23).

Відповідно до пункту 7.1. договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2012 року, а в частині проведення розрахунків-до повного розрахунку сторін.

Продавець зобов'язується передати у власність покупця лісопродукції, далі називаємо "товар", а покупець зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його (пункт 1.1. договору).

Згідно пункту 2.1. кількість товару, що має бути поставлена за даним договором і загальна сума договору складається із кількості і сум вартості всіх партій товару, що будуть продаватися (поставлятися) протягом строку дії даного договору і відображені у товарно-супровідних документах, суми вартості транспортних та сервісних послуг, що надаватимуться продавцем (т.1, а.с. 22-23).

Відповідно до пункту 3.1. договору, покупець здійснює попередню оплату у розмірі 100% вартості партії товару, шляхом внесення коштів в касу продавця.

За твердженнями позивача, на виконання умов договору поставки товару позивачам поставлено, а відповідачем прийнято товар - лісопродукцію на загальну суму 304 190, 84 грн. Відповідно до товарно-транспортних накладних за період з листопад, грудень 2012 року та за січень, лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень, жовтень 2013 року, журнали реєстрації (відпуску) лісопродукції та специфікації-накладні та нарядів на відпуск лісопродукції, які долучено до матеріалів справи (т. 1, а.с. 21, 24-148).

Відповідач частково оплатив отриманий товар, сплативши за період з 20.11.2012 року по 31.10.2013 року в рахунок оплати вартості товару кошти у сумі 254 100, 00 грн., що за твердженнями позивача підтверджується прибутковими касовими ордерами (т. 1, а.с. 149-177) що стало причиною звернення із позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до умов пунктів 2.1. та 3.1. договору, сторони погодили, що кількість товару, що має бути поставлена за даним договором і загальна сума договору складається із кількості і сум вартості всіх партій товару, що будуть продаватися (поставлятися) протягом строку дії даного договору і відображені у товарно-супровідних документах, суми вартості транспортних та сервісних послуг, що надаватимуться продавцем. Покупець здійснює попередню оплату у розмірі 100% вартості партії товару, шляхом внесення коштів в касу продавця.

У відповідності до письмових пояснень позивача вх. № 32219 від 30.09.2016 року (т.1, а.с. 211-214) зазначено, що операції щодо поставки відповідачу товару (лісопродукції) за вказаними товарно-транспортними накладними відображені в журналі реєстрації (відпуску) лісопродукції за листопад, грудень 2012 року та за січень, лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень, жовтень 2013 року форми №ЛГ-20, №ЛГ-23, що містять відповідні відомості. Поставка товару оформлена товарно- транспортними накладними.

26.10.2016 року позивач надав письмові пояснення вх. № 35328 у яких зазначає, що поставка товару (лісопродукції) відповідачу супроводжувалась оформленням нарядів на відпуск лісопродукції, за змісту яких вбачається, що відпуск лісопродукції відбувався на підставі договору поставки товару від 20.11.2012 року № 173 (т. 2, а.с. 99-100).

У підтвердження здійснення поставки товару за спірним договором позивач посилається на товарно-транспортні накладні за період з листопад, грудень 2012 року та за січень, лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень, жовтень 2013 року, журнали реєстрації (відпуску) лісопродукції та специфікації-накладні.

В наданих позивачем до суду документах як доказ поставки товару відповідачеві за спірним договором № 173 поставки товару від 20.11.2012 року, відсутні посилання на сам договір № 173 поставки товару від 20.11.2012 року (т. 1, а.с. 24-127).

Як доказ, який за твердженнями позивача підтверджує поставку товару відповідачеві за спірним договором № 173 поставки товару від 20.11.2012 року надано наряди на відпуск лісопродукції.

Судом встановлено, що строк дії договору закінчився 31.12.2012 року у відповідності до пункту договору 7.1 (т.1, а.с.с 23). Будь-яких інших додаткових угод до спірного договору між сторонами не укладалось, про що не заперечує позивач та зазначає у наданих до суду 04.11.2016 року письмових поясненнях вх. № 37025.

Як зазначає позивач, відповідачем здійснено часткову оплату за спірним договором за період з листопад, грудень 2012 року та за січень, лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень, жовтень 2013 року на загальну суму 254 100,00 грн. про що свідчать прибутково касові ордери. Позивач вищевказані прибутково касові ордери врахував за спірним договором № 173 поставки товару від 20.11.2012 року.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що у відповідності до товарно-транспортних накладних за період з листопад, грудень 2012 року, поставка протягом строку дії договору до 31.12.2012 року була здійснена на суму 90 012,40 грн.(т. 1, а.с. 149-158), а передоплата відповідача становить 100 000,00 грн.

Оскільки позивачем здійснено поставку товару за договором № 173 поставки товару від 20.11.2012 року поза межами строку його дії, а відтак, дані взаємовідносини є такими, що здійснені поза межами спірного договору у даній справі та можуть бути предметом окремого судового провадження. Тому позовні вимоги в частині стягнення суми боргу за договором № 173 поставки товару від 20.11.2012 року у розмірі 50 090,84 грн. за поставлений відповідачеві товар за січень, лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень, жовтень 2013 року є не обґрунтованими, безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір у разі відмові у позові покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 22, 33-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.11.2016 р.

Суддя О.О. Ємельянова