Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

Р І Ш Е Н Н Я

16 листопада 2016 р. Справа № 927/931/16

За позовом: Приватного сільськогосподарського підприємства «Нива»,

с.Баранівка, Шишацький район, Полтавська область, 38021

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгород-Сіверський

мясокомбінат», вул. Залінійна, 31, м.Новгород-Сіверський, 16000

про стягнення 107437грн.90коп.

Суддя Книш Н.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 13.10.2016, представник

Від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача основного боргу 90000,00грн. за поставку ВРХ за договором поставки худоби №1/40 від 02.03.2016, 16324,84грн. пені, 3% річних у розмірі 1113,06грн.

Представником позивача подано письмове пояснення на виконання вимог ухвали суду від 14.10.2016, в якому повідомив, що сума основного боргу становить 90000,00грн., сума 3% річних - 1113,06грн. та 16324,84грн. пені нараховані за весь період прострочення з 06.05.2016 по 07.06.2016 від простроченої суми 108769,00грн. та з 08.06.2016 по 26.09.2016 від простроченої суми 90000,00грн.

У судовому засіданні 18.10.2016 представник позивача подав клопотання від 18.10.2016 про залучення документів до матеріалів справи, яке судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 18.10.2016 суд перейшов до розгляду справи по суті. Представник позивача виклав позовні вимоги з врахуванням поданого письмового пояснення на виконання вимог ухвали суду від 14.10.2016, в якому конкретизовані позовні вимоги. Представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою від 18.10.2016 суд відклав розгляд справи на 16.11.2016 о 12:00год.

Представник позивача в судовому засіданні 16.11.2016 надав клопотання про нездійснення технічної фіксації судового процесу, яке задоволено судом.

Представник позивача в судовому засіданні надав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 90000,00грн., пеню в розмірі 7895,32грн., інфляційні втрати в розмірі 7200,00грн., 3% річних в розмірі 562,19грн.

Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога Приватного сільськогосподарського підприємства «Нива» до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Новгород-Сіверський мясокомбінат» про стягнення з останнього 90000,00грн. заборгованості, 16324,84грн. пені та 3% річних у розмірі 1113,06грн.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Як свідчить текст позовної заяви від 26.09.2016, позивач не заявляв до відповідача вимогу про стягнення інфляційних втрат в розмірі 7200,00грн.

Враховуючи, що відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви до початку розгляду справи по суті, а в судовому засіданні 18.10.2016 суд перейшов до розгляду справи по суті, тому заявлена після початку розгляду справи по суті вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 7200,00грн. судом не приймається до розгляду.

Дослідивши подану позивачем заяву про зменшення позовних вимог, суд дійшов висновку, що позивачем фактично зменшено позовні вимоги в частині стягнення пені на суму 8429,52грн., в частині стягнення 3% річних на суму 550,87грн.

Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття судом рішення по справі збільшити, зменшити розмір позовних вимог, а подана позивачем заява в частині зменшення первісно заявлених вимог не суперечить діючому законодавству та не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси, тому суд приймає заяву позивача про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивачем зменшено розмір позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені на суму 8429,52грн., в частині стягнення 3% річних на суму 550,87грн. та просить остаточно стягнути з відповідача: пеню у сумі 7895,32грн, 3% річних у сумі 562,19грн. та 90000,00грн. основного боргу.

У разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

З огляду на вище викладене нова ціна позову становить 98457грн.51коп.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення від 15.11.2016, в якому зазначив, що станом на 16.11.2016 сума основного боргу не змінилася і складає 90000,00грн., що між ПСП «Нива» та ТОВ «Новгород-Сіверський мясокомбінат» інші, крім тих про які згадано в позовній заяві, договори (господарські зобовязання) щодо поставки ВРХ у 2016 відсутні, що дата виникнення прострочення виконання зобовязання по оплаті товару є 13.06.2016.

Згідно інформації отриманої на офіційному сайті Міністерства юстиції України станом на 18.10.2016 та згідно Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 26.05.2016 в реєстрі значиться Товариство з обмеженою відповідальністю «Новгород-Сіверський мясокомбінат», ідентифікаційний код 37292284, місцезнаходження: вул. Залінійна, 31, м.Новгород-Сіверський, Чернігівська область.

Відповідач відзив на позов не надав. Повноваженого представника в судове засідання відповідач не направив. Від відповідача заяв та клопотань до початку судового засідання не надходило.

Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки ухвала про порушення провадження у справі отримана відповідачем згідно поштового повідомлення №606, ухвала про відкладення розгляду справи отримана відповідачем згідно поштового повідомлення №336.

В п.3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що процесуальні документи господарського суду Чернігівської області були направлені відповідачу по справі за вказаною в Єдиному державному реєстрі адресою, явка відповідача обовязковою не визнавалась, суд приходить висновку про належне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи та про розгляд справи за наявними матеріалами та без участі представника відповідача.

Рішення приймається за наявними у справі матеріалами на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, вислухавши пояснення повноважного представника позивача, зясувавши фактичні обставини справи, господарський суд встановив:

Відповідно до п.1.1.2 Статуту, зареєстрованого державним реєстратором 07.12.2009 номер запису №6000049, повне найменування підприємства: приватне сільськогосподарське підприємство «Нива».

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, яка кореспондується з ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.03.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки худоби №1/40, відповідно до п.1.1 якого постачальник (позивач у справі) зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки покупцеві продукцію, а саме ВРХ у живій вазі (товар), а покупець (відповідач у справі) зобовязується прийняти товар і сплатити вартість товару, визначену у протоколі до квитанції.

Відповідно до п.1.2 предметом поставки є визначений товар, зазначений у протоколі, підписаний постачальником та покупцем.

Поставка товару відповідно до п.2.1 здійснюється постачальником на умовах EXW (Офіційні правила тлумачення торгівельних термінів, Міжнародної палати Інкотермс 2000).

Згідно п.4.1 договору постачальник повинен не пізніше 5 робочих днів з дня отримання заявки від покупця надіслати останньому підтвердження заявки (у вигляді рахунку-фактури) за допомогою поштового звязку на адресу покупця або засобами факсимільного звязку на телефон/факс покупця, у якому постачальник вказує асортимент, кількість товару, дату поставки, ціну та вартість партії поставки товару, який постачальник зобовязується поставити покупцю, дату поставки партії товару.

Відповідно до п.4.2 постачальник постачає товар не пізніше 1 календарного дня з моменту повної оплати товару.

За умовами п.4.6 договору товар вважається зданим постачальником і прийнятим покупцем з моменту підписання повноважними представниками сторін накладних. Повноваження фізичної особи покупця, яка отримує товар, підтверджуються довіреністю відповідно до вимог Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих довіреностей на одержання цінностей (затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.96р. №99).

Згідно п.3.1-3.2 договору загальна кількість товару, що підлягає поставці, одиниці вимірювання визначаються квитанцією за згодою сторін. Квитанції, після погодження сторонами, є невідємними складовими договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно п.6.1 договору оплата здійснюється в розмірі повної вартості товару шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок постачальника, вказаний у реквізитах договору.

Оплата товару відповідно до п.6.2 договору здійснюється протягом 2-х банківських днів з моменту отримання покупцем рахунок-фактури, шляхом 100% передплати вартості відповідної партії поставки товару.

Оплата здійснюється покупцем на підставі цього договору. При здійсненні платежу покупець обовязково повинен вказувати у платіжному дорученні номер та дату цього договору або номер та дату накладної (товарно-транспортної накладної), за якою партія товару поставляється або номер і дату рахунку-фактури, виписаного постачальником на оплату поставленої партії товару (п.6.3 договору).

Позивачем виставлені відповідачу рахунки-фактури №ф-00000001 від 02.03.2016 на суму 217900,00грн., №ф-00000002 від 03.03.2016 на суму 16783,00грн., №ф-00000008 від 28.04.2016 на суму 158400,00грн., №ф-00000009 від 29.04.2016 на суму 178769,00грн.

Як свідчать матеріали справи, відповідач здійснив повну оплату рахунку №ф-00000001 від 02.03.2016, перерахувавши 217900,00грн. згідно платіжного доручення №114 від 02.03.2016, оплату рахунку №ф-00000002 від 03.03.2016, перерахувавши 16783,00грн. згідно платіжного доручення №117 від 03.03.2016 та часткову оплату рахунку №ф-00000008 від 28.04.2016, перерахувавши 70000,00грн. платіжним дорученням №238 від 28.04.2016.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар згідно видаткових накладних № ф-00000020 від 03.03.2016 на суму 234683,00грн., №ф-00000042 від 29.04.2016 на суму 178769,00грн. Факт отримання відповідачем товару підтверджується також довіреностями №4 від 02.03.2016 та №23 від 28.04.2016.

Окрім того, отримання відповідачем ВРХ на суму 178769,00грн. також підтверджується прийомною квитанцією №129632 від 29.04.2016.

Гарантійним листом від 26.05.2016 відповідач гарантував оплату поставки худоби згідно видаткової накладної №ф-00000042 від 29.04.2016 протягом 10 банківських днів, тобто до 10.06.2016 включно.

08.06.2016 відповідач здійснив часткову оплату рахунку №ф-00000009 від 29.04.2016, перерахувавши 18769,00грн. платіжним дорученням №262 від 08.06.2016.

Таким чином, відповідач здійснив повну оплату поставленого товару по видатковій накладній № ф-00000020 від 03.03.2016 на суму 234683,00грн. та часткову оплату товару №ф-00000042 від 29.04.2016 на суму 88769,00грн.

Позивачем 10.08.2016 була направлена відповідачу претензія №09/08/16/1 від 09.08.2016 з вимогою сплатити борг в сумі 90000,00грн. за поставлений товар, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, заборгованість відповідача на день розгляду справи становить 90000,00грн., що підтверджується матеріалами справи та не спростовується відповідачем.

Відповідно до ст.33, ст.34 Господарського процесуального кодексу України відповідачем на день розгляду справи в суді не подано доказів повної сплати вартості отриманого товару.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

За таких обставин борг в сумі 90000,00грн.грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штраф, пеня), яка сплачується у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкції може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товару (робіт, послуг).

У п. 5.2.1. договору сторони встановили, що покупець у разі несплати вартості товару у строк, установлений п.6.2 договору, сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від вартості неоплаченої партії товару за кожний день прострочення.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 7895,32грн., нараховану за період з 13.06.2016 по 26.09.2016 від простроченої суми 90000,00грн.

Дослідивши наведений позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 7873,78грн., у звязку з тим, що позивачем безпідставно проведено розрахунок пені виходячи із кількості 365 календарних днів у 2016 році, коли фактично у 2016 році - 366 календарних днів.

Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 562,19грн., нараховані за період з 13.06.2016 по 26.09.2016 від простроченої суми 90000,00грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши поданий позивачем розрахунок 3% річних, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочка виконання відповідачем своїх зобовязань, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані і підлягають задоволенню частково в сумі 560,66грн., оскільки позивачем безпідставно не враховано, що у 2016 році 366 календарних днів, а не 365 календарних днів, як вказано у розрахунку.

Оскільки відповідач в порушення ст.525, 526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України, взяті на себе зобовязання не виконав, за отриманий товар своєчасно і в повному обсязі не розрахувався, вимоги позивача не оспорив, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення боргу в сумі 90000,00грн., в частині стягнення пені в сумі 7873грн.78коп., в частині стягнення 3% річних в сумі 560грн.66коп. В решті позову відмовити.

Розмір судового збору, порядок його сплати регулюється Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 2 ст. 4 цього Закону, за подання до господарського суду: позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати; позовної заяви немайнового характеру 1 розмір мінімальної заробітної плати (з 1 січня 2016 року мінімальний розмір заробітної плати становить 1378,00грн.).

Звертаючись з позовною заявою до господарського суду позивач визначив ціну позову в розмірі 107437,90грн. і відповідно до приписів Закону України «Про судовий збір» ним було сплачено судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру в сумі 1611,55грн. (1,5% від ціни позову) згідно платіжного доручення №2275 від 23.09.2016.

У звязку із прийнятим судом зменшення позивачем розміру позовних вимог нова ціна позову становить 98457грн.51коп., а відповідно судовий збір з огляду на нову ціну позову визначається у розмірі - 1476,86грн. (98457грн.51коп. х 1,5% від ціни позову).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог.

Згідно з пунктом 5.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів за наявності клопотання сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору.

При прийнятті господарським судом даного рішення судовий збір у сумі 134,69грн. (1611,55грн.-1476,86грн.) позивачу не повертається у зв'язку з відсутністю відповідного клопотання, передбаченого п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Приймаючи до уваги, що спір виник з вини відповідача та відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 1476,52грн. пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 173, 193, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526, 627, 629, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 22, 33, 34, 49, 75, ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгород-Сіверський мясокомбінат» (вул. Залінійна, 31, м.Новгород-Сіверський, ідентифікаційний код 37292284) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «Нива», с.Баранівка, Шишацький район, Полтавська область, ідентифікаційний код 03770684) 90000грн. 00коп. боргу, 7873грн. 78коп. пені, 560грн. 66коп. 3% річних, 1476грн. 52коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Повний текст рішення складено 21.11.2016

Суддя Н.Ю.Книш