РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2016Справа № 910/17837/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"

про визнання підпунктів договору недійсними, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Конопка І.І. (представник за довіреністю від 16.09.2016р.);

від відповідача: Семенчук В.Ю. (представник за довіреністю від 08.09.2016р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про визнання недійсними підпунктів b) та c) пункту 3.1. Договору про відновлювальну кредитну лінію №1398-12 від 29.02.2012 року (зі змінами), укладеного з Акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит".

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за своєю правовою природою передбачені вказаними вище підпунктами підвищення відсотків є формою відповідальності, штрафною санкцією, яка встановлена у вигляді суми, що має сплачуватися на користь кредитора у відсотках від суми заборгованості за кожний день прострочення, тобто, на думку позивача, є прихованою пенею. Наявність у кредитному договорі вказаних вище підпунктів, які не відповідають чинному законодавству України, а саме ст. 3 закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" спричиняє порушення прав позивача, адже вказані підпункти застосовуються при розрахунку заборгованості позивача за кредитним договором, а тому, на думку позивача, є всі підстави для визнання недійсним кредитного договору в цій частині на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідачем надано для долучення до матеріалів справи відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, при цьому посилаючись на те, що сторони є вільними при укладенні договору та при укладенні договору та додаткових угод до нього між сторонами було досягнуто згоди з усіх їх пунктів, а вказані підпункти договору, які просить визнати недійсними позивач носять превентивний характер та направлені на стимулювання до виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, натомість позивач, заявляючи даний позов, вирішив ухилитись від його виконання. Відповідач також вказує на те, що позивач помилково ототожнює передбачені договором відсотки, які є платою за користування чужими коштами з пенею. Крім того, відповідач вказав на те, що даний позов заявлено поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні його позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 25.10.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2016р. у зв'язку з неявкою представника позивача в судове засідання, розгляд справи відкладено на 15.11.2016р.

15.11.2016р. до суду від позивача надійшли клопотання про витребування доказів та клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 15.11.2016р. представник позивача підтримав вказані клопотання та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти вказаних клопотань та просила суд відмовити в їх задоволенні.

Судом в порядку черговості було розглянуто клопотання позивача та відмовлено в їх задоволенні з огляду на наступне.

Клопотання про витребування доказів мотивоване тим, що в рамках даної справи для правильного вирішення даного спору, необхідним є залучення до матеріалів справи та дослідження судом документів із кредитної справи позивача, що стосуються укладання договору та додаткових угод до нього, якими було збільшено розмір відсотків, зокрема, рішення уповноважених органів управління банку, висновків відповідних підрозділів банку, які можуть підтвердити, що при їх укладенні була порушена процедура їх укладення, визначення та погодження відповідного розміру відсотків та пені, у зв'язку з чим, позивач з огляду на відсутність у нього таких доказів, в порядку ст. 38 ГПК України, просив суд витребувати їх у відповідача.

Відповідно до положень ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Заперечуючи проти вказаного клопотання, представник відповідача в судовому засіданні зазначила про те, що позивач не звертався до нього за наданням йому вказаних у клопотанні доказів та останнім не наведено в чому саме полягають обставини, що перешкоджають наданню таких доказів ним самостійно. Крім того, на думку відповідача, вказані докази не будуть мати для суду визначального значення при прийнятті рішення у справі.

Враховуючи предмет та підстави даного позову, з огляду на положення ст. 43 ГПК України, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання позивача про витребування доказів та з огляду на недоведеність останнім про наявність перешкод в отриманні вказаних доказів ним самостійно та які саме обставини зможуть підтвердити вказані у його клопотанні докази, а відтак відмовляє в його задоволенні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, необґрунтованим є також клопотання позивача про відкладення розгляду справи для надання витребуваних у відповідача доказів, у зв'язку з чим суд відмовляє в його задоволенні.

Крім того, позивачем також заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, зважаючи на те, що відповідач не направив на його адресу копію відзиву на позовну заяву, у зв'язку з чим, позивач просив суд не позбавляти його процесуальних прав, передбачених кодексом та забезпечити можливість підготувати письмові пояснення у даній справі.

Представник відповідача, надавши в судовому засіданні 15.11.2016р. представнику позивача копію відзиву на позовну заяву, заперечувала проти вказаного клопотання та вказала, що відповідно до процесуального кодексу направлення відзиву на позовну заяву є правом відповідача, а не його обов'язком.

При цьому, позивач міг скористатися передбаченим процесуальним кодексом правом на ознайомлення з матеріалами справи задля належної підготовки до судового засідання.

За таких обставин, а також враховуючи відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує можливість суду відкласти розгляд справи, у суду відсутні підстави для задоволення клопотання позивача, а тому в його задоволенні слід відмовити.

В судовому засіданні 15 листопада 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.02.2012 року між відповідачем (Банк) та позивачем (Позичальник) було укладено Договір про відновлювальну кредитну лінію № 1398-12 (надалі - Договір), відповідно до умов якого Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 2 000 000 грн., а Позичальник зобов'язується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти до 28.02.2013 р. і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 Договору.

Відповідно до п.3.1. Договору Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту за процентними ставками:

a) 22% річних на період з дня надання до терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 Договору;

b) 44% річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений у п.1.1 Договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.4.5., 6.1. Договору до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 1.1. укладеної між сторонами Додаткової угоди від 23.10.2012р. до Договору сторонами збільшено ліміт максимальної заборгованості у сумі 8 601 650,00 грн., а п. 3.1 Договору доповнено його підпунктом с) яким передбачено сплату процентів за порушення Позичальником строків погашення кредиту згідно з Графіком зниження ліміту кредитної лінії, що зазначений в п.2.5 цього Договору:

- за кредитом в національній валюті України - 44,00% (сорок чотири) процентів річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом згідно з вищезгаданим графіком, за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості за кредитом;

- за кредитом в доларах США - 25,6% (Двадцять п'ять цілих та шість десятих) процентів річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом згідно з вищезгаданим графіком, за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості за кредитом.

В подальшому між сторонами було укладено Додаткову угоду від 27.03.2014 року до Договору, відповідно до якої визначені підпунктами b) та с) пункту 3.1 Договору ставки відсотків було збільшено до 46% у гривні та 26.5% у доларах відповідно.

При цьому, в п. 7.1. Договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів та/або комісійної винагороди Позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказана пеня сплачується у разі порушення Позичальником термінів платежів, передбачених п.п. 1.1., 2.5., 3.4., 3.6., 4.5., 6.1., 8.3. цього Договору, а також будь-яких інших термінів платежів, що передбачені цим Договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що умовами кредитного договору за прострочення сплати кредитних коштів передбачено сплату позичальником підвищених відсотків (п. 3.1. Договору) та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (п. 7.1. Договору) та за своєю правовою природою підвищення відсотків є штрафною санкцією (прихованою пенею).

Заперечуючи проти позову, відповідач вказав на те, що сторони є вільними при укладенні договору та при укладенні договору та додаткових угод до нього між сторонами було досягнуто згоди з усіх їх пунктів, а позивач помилково ототожнює передбачені договором відсотки, які є платою за користування чужими коштами з пенею.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що з укладеного сторонами Договору вбачається, що сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які визначені для такого типу договору чинним законодавством України.

При цьому, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, помилково ототожнює передбачені договором відсотки, які є платою за користування чужими коштами з пенею, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1, 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною другою статті 345 Господарського кодексу України встановлено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

За таких обставин, встановлення відповідачем та погодження позивачем обов'язку сплати відсотків за підвищеною відсотковою ставкою у випадку порушення умов договору, як прояв волі сторін договору, у повній мірі відповідає вимогам діючого законодавства.

В той же час, всупереч твердженням позивача, сплата позичальником відсотків за підвищеною відсотковою ставкою у разі порушення умов договору за своєю правовою природою є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка виступає не лише способом забезпечення виконання зобов'язань, а також й однією з форм господарсько-правової відповідальності.

Зазначена обставина додатково підтверджується тим фактом, що спірні підпункти розміщені у розділі 3 кредитного договору «Нарахування та сплата процентів», в той час як зобов'язання позичальника зі сплати пені у разі порушення умов договору зафіксоване сторонами у п. 7.1. розділу 7 кредитного договору «Відповідальність позичальника».

З огляду на викладене, положення підпунктів b) та c) пункту 3.1. кредитного договору не підлягають узгодженню із нормами глави 49 ЦК України «Забезпечення виконання зобов'язання» та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013р. вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що при укладенні кредитного договору сторони не були позбавлені права на вільний вибір контрагентів та визначення умов договору, на свій розсуд та з власної волі узгодили умови правочину, та, відповідно, прийняли на себе обов'язок виконання умов укладеного договору.

Оцінивши викладені сторонами доводи, суд дійшов висновку, що твердження позивача, наведені у позовній заяві, свідчать про незгоду з раніше досягнутими домовленостями по спірним положенням договорів, що не може бути визнано підставою для визнання таких положень недійсним.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав суду належних доказів на підтвердження того, що в момент укладення сторонами договорів не були дотримані вимоги, встановлені ст. 203 ЦК України, а обставини, викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав на те, що даний позов заявлено поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні його позову.

Так, відповідно до ст. ст. 257, 267 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013р. за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю та відсутністю підстав для визнання недійсними підпунктів b) та c) пункту 3.1. Договору про відновлювальну кредитну лінію №1398-12 від 29.02.2012 року, укладеного з відповідачем.

Судовий збір позивача в розмірі 1 378,00 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на останнього.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.11.2016р.

Суддя С.М. Морозов