УХВАЛА

про відмову у прийнятті позовної заяви

17.11.2016Справа № 910/20802/16
Суддя Отрош І.М., розглянувши

позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

про визнання неправомірними дій, рішень та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

14.11.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з вимогами до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації Публічного акціонерного банку «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання неправомірними дій, рішень та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані невключенням Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» грошових вимог позивачів (на підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом від 18.11.2015, зареєстрованих в реєстрі за №№ 960, 961 та 962) до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного банку «Банк «Фінанси та Кредит».

Розглянувши матеріалів позовної заяви, суд дійшов висновку щодо необхідності відмови у прийнятті позовної заяви на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України, так як заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; 2) справи про банкрутство; 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції; 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів; 4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю); 5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери; 6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів; 7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України; 8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Згідно зі ст. 21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Таким чином, з наведеного вбачається, що господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження в разі, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

За відсутності згаданих умов, коли склад учасників спору не відповідає статті 1 Господарського процесуального кодексу України, спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Однак, спір у даній справі виник у зв'язку з невключенням Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» грошових вимог позивачів (на підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом від 18.11.2015, зареєстрованих в реєстрі за №№ 960, 961 та 962) до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного банку «Банк «Фінанси та Кредит».

Зокрема, у позовній заяві позивачі зазначають, що 18.11.2015 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу було видано позивачам відповідні Свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за №№ 960, 961, 962, відповідно до яких спадщина складається: з грошових коштів у сумі 6666,67 Євро з відповідними відсотками, що знаходяться на депозитному рахунку № НОМЕР_1, відкритому ОСОБА_5 (померлою особою) у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі Депозитного договору № 300131/106912/370-14 від 15.09.2014; та з грошових коштів у сумі 6,92 грн., що знаходяться на картковому рахунку № НОМЕР_2, відкритому ОСОБА_5 (померлою особою) у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі Договору № 009-D/020207 про відкриття та обслуговування платіжної банківської картки від 14.02.2013.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17 грудня 2015 р. № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 р. № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Позивачі у позовній заяві зазначають, що 24.12.2015 вони звернулись до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» із заявою про повернення на їх користь вказаних коштів в порядку спадкування, та 18.01.2016 відповідного змісту заяви (вимоги) були направлено до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», однак Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» не було включено вимоги позивачів до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит».

Таким чином, спір у даній справі виник на підставі цивільно-правових угод, а саме у зв'язку з укладенням фізичною особою - ОСОБА_5 (спадкоємцями якого є позивачі - фізичні особи) з Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» Депозитного договору № 300131/106912/370-14 від 15.09.2014 та Договору № 009-D/020207 про відкриття та обслуговування платіжної банківської картки від 14.02.2013, і в силу вимог закону саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов'язок відшкодувати зазначені кошти від імені сторони правочину.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Відповідно до статті 47 Закону уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.

Разом з тим, суд зазначає, що звернення позивачів до суб'єкта владних повноважень не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки позивачі - фізичні особи, які не є суб'єктами підприємницької діяльності, звернулися за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правових угод, тому такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 6-2309цс16.

При цьому, суд звертає увагу позивачів на те, що правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 6-2309цс16, не суперечить та повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі № 21-4846а15, на яку посилається Полтавський окружний адміністративний суд в ухвалі про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 816/1056/16 від 19.08.2016 та в якій суд дійшов висновку, що виходячи з системного аналізу норм законодавства та ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, оскільки позивачем у справі № 21-848а15 було Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області, тобто юридична, а не фізична особа, тоді як позивачами у даній справі є фізичні особи, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно із частинами першою, другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

З огляду на викладене, враховуючи суб'єктний склад учасників спору (позивачами у даній справі є фізичні особи) та предмет спору, суд дійшов висновку, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, у зв'язку з чим відмовляє у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

При цьому, судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду, позивачами було сплачено судовий збір у загальному розмірі 8268 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Таким чином, у випадку подання ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 клопотання про повернення судового збору, сплаченого за подання позовної заяви у справі № 910/20802/16, судовий збір у розмірі 8268 грн. 00 коп. буде повернуто з Державного бюджету України позивачам.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у прийнятті позовної заяви до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання неправомірними дій, рішень та зобов'язання вчинити дії.

2. Позовну заяву та додані до неї матеріали повернути позивачу.

Суддя І.М. Отрош