КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2016 р. Справа№ 911/2221/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Легейда І.І. - керівник, витяг з ЄДР

Кемінь В.В. - дов. б/н від 24.06.2016

від відповідача Куксюк А.Л. - дов. № 10 від 12.09.2016

Кирій Л.Г. - дов. № 9 від 01.09.2016

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний

центр правового партнерства»

на рішення Господарського суду Київської області

від 15.09.2016 (суддя Конюх О.В.)

у справі № 911/2221/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний

центр правового партнерства» (далі - ТОВ «Юридичний

центр правового партнерства»)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Спейс»

(далі - ТОВ «Смарт Спейс»)

про визнання недійсним пункту 5.5 Договору від 10.12.2014

№ 15/12/15-1

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.09.2016 у справі № 911/2221/16 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридичний центр правового партнерства» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове про задоволення позову. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що рішення місцевого суду підлягає скасування у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, п. 5.5. договору, за умовами якого фактом поставки товару є видана та підписана покупцем довіреність на отримання товару, суперечить ст.ст.1, 2, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що в порядку ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання цього пункту недійсним. Крім того, цей пункт договору не тільки порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, а й спотворює в цілому суть договору , що призвело до негативних економічних наслідків для позивача.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 911/2221/16 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний центр правового партнерства» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 08.11.2016.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 08.11.2016 оголошено перерву на 15.11.2016 на підставі ст. 77 ГПК України.

В судове засідання з'явились представники сторін, представники позивача підтримали свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити за наведених в скарзі підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Представники відповідача заперечували доводи апеляційної скарги, просили не брати її до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

В процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 101 ГПК України).

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ТОВ «Юридичний центр правового партнерства» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до ТОВ «Смарт Спейс» про визнання недійсним пункт 5.5 договору №15/12/15-1 від 10.12.2014, укладеного між ТОВ «Смарт Спейс» та ТОВ «Юридичний центр правового партнерства». В обґрунтування своїх вимог зазначило, що 11.07.2016 між ТОВ «Смарт Спейс» та ТОВ «Юридичний центр правового партнерства» було укладено договір №15/12/15-1, предметом якого було визначено обов'язок продавця розробити, виготовити, провести монтажні роботи та передати у власність покупця меблі, а обов'язок покупця - прийняти товар та оплатити його на умовах договору. Пунктом 5.5 договору встановлено, що фактом поставки товару є видана та підписана покупцем довіреність на отримання товару. На думку позивача, зазначений пункт договору суперечить ст.ст. 1, 2, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема щодо змісту та форми первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій (в тому числі поставки товару). Тобто довіреність не являється документом, що підтверджує факт господарської операції по передачі товару, лише видаткова накладна, яка відповідає вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції з поставки товару і є підставою для його оплати. Крім цього, за твердженнями позивача оспорюваний п. 5.5 договору порушує його права та охоронювані законом інтереси, що в порядку ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним. Крім цього, з посиланням на ч. 1 ст. 229 ЦК України позивач вказує на помилку особи, яка вчинила правочин, щодо обставин, які мають істотне значення.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що положення оскаржуваного пункту 5.5 договору жодним чином не впливають на необхідність ведення та дотримання позивачем та відповідачем бухгалтерського обліку та належного складення первинних документів. Крім цього, пунктом 3.1 договору сторони обумовили два документи, на підставі яких відбувається передача товару, а саме довіреність та видаткову накладну, відтак сторонами не було порушено жодних норм чинного законодавства. Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2015 у справі № 910/25721/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2016, з позивача стягнуто на користь відповідача заборгованість за продукцію, поставлену згідно договору від 10.12.2014 № 15/12-15-1, і жодна із судових інстанцій не встановила недійсності зазначеного договору повністю чи частково. За твердженнями відповідача втратив чинність з 30.09.2014р. Наказ Мінфіну від 16.05.1996 № 99 «Про затвердження інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей», на який посилався позивач. Відповідач заперечував можливість укладення даного пункту договору під впливом помилки, оскільки позивач професійно здійснює діяльність у сфері права та бухгалтерського обліку.

Суд першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, відтак відмовив в задоволенні позову.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд приймаючи до уваги загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свободу договору, виходив з відповідності спірного пункту іншим умовам договору та вимогам чинного законодавства.

Як встановлено матеріалами справи, 10.12.2014р між ТОВ «Юридичний центр правового партнерства» (позивачем, покупцем) та ТОВ «Смарт Спейс» (відповідачем, продавцем) укладено договір №15/12/15-1 ( далі Договір), за умовами п. 1.1. якого продавець зобов'язався розробити, виготовити, провести монтажні роботи та передати у власність покупця меблі (далі - товар), а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умовах Договору.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцю по кількості, якості, асортименту та комплектності згідно Договору, що визначено в додатках до Договору, відповідно до довіреності та видаткової накладної, яка підписується працівниками покупця та продавця в день поставки товару (підпункт с пункт 3.1 Договору).

Згідно підпункту b пункту 3.2 Договору покупець зобов'язаний прийняти товар від покупця по кількості, якості, асортименту та комплектності згідно умов Договору, що визначені в додатках до Договору, відповідно до довіреності та видаткової накладної, яка підписується працівниками покупця та продавця в день поставки товару.

Пунктом 5.5 Договору сторони передбачили, що фактом поставки товару є - є видана та підписана покупцем довіреність на отримання товару.

Приписами статті 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.В силу приписів цієї статті правомірність правочину презюмується.

Підставою недійсності правочину на підставі ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації) на підставі ст. 1 ГПК України мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З огляду на наведене правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України в постанові 6-849цс15 від 09.12.2015.

Отже, у спорах про визнання договорів недійсними позивач (незалежно від того, чи є він стороною правочину або ж іншою заінтересованою особою) повинен довести, а суд - встановити наявність факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

При цьому інтерес такої особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам, а також відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надане в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004).

Так, звертаючись з даним позовом до суду позивач зазначав, що між ним і відповідачем в межах Договору було укладено додаток №2 до Договору на суму 283 034,78 грн. на товар (меблі), який за умовами Договору відповідач зобов'язався розробити, виготовити, провести монтажні роботи та передати у власність позивача. Позивачем була видана довіреність №13 на свого представника для отримання товару й надана відповідачу, оскільки позивач мав намір перевірити поставлений товар по комплектності, кількості та якості, з врахуванням виявлених дефектів та невідповідності розміру товару, товар прийнятий позивачем не був. Відповідно, у продавця виникла можливість, отримавши довіреність на отримання товару (підтверджує згідно п. 5.5 Договору факт його поставки) не поставляти товар покупцю, зазначаючи, що він вже отриманий покупцем.

За таких обставин, місцевим судом встановлено, що фактично між позивачем та відповідачем існує спір не лише щодо дійсності пункту 5.5 Договору, а й з приводу виконання сторонами своїх зобов'язань, обумовлених Додатком №2 до Договору, що додатково підтверджується наявними в матеріалах справи копіями судових рішень у справі №910/25721/15 про стягнення з ТОВ «Юридичний центр правового партнерства» на користь ТОВ «Смарт Спейс» заборгованості за продукцію, поставлену згідно Додатку №2 до Договору.

Доводи позивача (апелянта) про порушення оскаржуваним пунктом 5.5 Договору його права, як покупця на отримання товару по кількості, якості, асортименту та комплектності відповідно до Додатку №2 до Договору, не заслуговують на увагу, оскільки умовами Договору передбачено обов'язок продавця передати товар покупцю, а також відповідний обов'язок покупця прийняти товар по кількості, якості, асортименту та комплектності за умовами Договору, що визначені в додатках до договору, відповідно до довіреності та видаткової накладної, яка підписується працівниками покупця та продавця в день поставки (пункти 3.1 та 3.2 Договору).

При цьому, пункти 3.1, 3.2 та оскаржуваний п. 5.5 доповнюють один одного в межах чинного законодавства.

Права позивача відмовитися від прийняття товару неналежної кількості (ст. 670 ЦК України), неналежного асортименту (ст. 672 ЦК України), передбачені чинним законодавством та пунктом 5.5 Договору жодним чином не обмежуються.

Крім цього, умовами Договору регламентовано дії його сторін у випадку виявлення дефектів, а саме складення акту, обов'язкове надіслання продавцю поштою повідомлення із зазначенням найменування продукції, номеру та дати рахунку-фактури, основні недоліки визначені в продукції, кількість продукції неналежної якості, а також час на який призначена прийомка товару по якості; підписання Дефектного акту повноважними представниками сторін за Договором (пункт 4.2). Пунктом 5.12 Договору сторони передбачили, що покупець у разі виявлення недоліків поставленого товару за якістю має право пред'явити вимоги до виготовлювача даного товару за умови, що ці недоліки були виявлені в розумний строк (7 днів).

Право позивача у випадку постачання товару неналежної якості за своїм вибором вимагати пропорційного зменшення ціни, безоплатного усунення недоліків або відшкодування витрат на усунення недоліків, або вимагати заміни товару або відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої суми передбачені ст. 678 ЦК України та пунктом 5.5. Договору жодним чином не обмежуються.

Крім цього, правомірними видаються висновки місцевого суду про те, що згідно чинного на момент укладення договору законодавства довіреність дійсно не підтверджувала факту господарської операції та видавалась уповноваженій особі на отримання матеріальних цінностей. Викладення в оспорюваному пункті 5.5 Договору положень, згідно яких фактом поставки є видана покупцем довіреність на отримання товару, жодним чином не впливає на зміст зобов'язань сторін за Договором й на зміст Договору в цілому, не порушує прав та законних інтересів позивача та не обмежує його можливостей діяти відповідно до закону та алгоритму, передбаченому Договором, у випадку виникнення між ним та постачальником спору в процесі виконання Договору.

Невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (пункт 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - постанова пленуму від 29.05.2013 № 11).

Відповідно до п. 2.10 вищезгаданої постанови в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Проте позивачем не доведено обставин, з якими приписи статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання п. 5.5 Договору недійсним.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

З огляду на наведене, місцевий суд дійшов висновку, що будь-якого відступу сторін від положень актів цивільного законодавства недостатньо для визнання правочину недійсним (адже на це сторони мають право відповідно до абз.1 ст.6 ЦК), необхідно також встановити, щоб такий відступ був прямо заборонений законодавством та порушував об'єктивне право позивача. Таким чином, не будь-який відступ у змісті правочину (договору) від положень чинного законодавства може бути підставою для визнання його недійсним.

Виходячи зі змісту ст. ст. 6, 203 ЦК України підставою для визнання правочину (договору) недійсним є лише відступ, який порушує абз.2 ч.3 ст.6 ЦК України, відповідно до якої сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відтак, домовленість між сторонами щодо порядку виконання господарського зобов'язання жодним чином не впливає на необхідність ведення та дотримання сторонами норм бухгалтерського обліку, зокрема дотримання норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо оформлення видаткових накладних під час поставки товару тощо.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що укладаючи Договір сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, погодили взаємні права та обов'язки, а отже умови Договору, зокрема п. 5.5, не суперечать вимогам чинного законодавства, правових підстав для визнання недійсним цього пункту Договору з підстав, викладених в позові, немає.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний центр правового партнерства» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 15.09.2016 у справі № 911/2221/16 - без змін.

Матеріали справи № 911/2221/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук