ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.11.16р. Справа № 904/8535/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротеп" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Кольорові метали" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором на міжнародні автомобільні перевезення вантажів № 01/07/15 від 01.07.2015 у загальному розмірі 49 450 грн. 23 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротеп" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Кольорові метали" (далі - відповідач) заборгованість за договором на міжнародні автомобільні перевезення вантажів № 01/07/15 від 01.07.2015 у загальному розмірі 49 450 грн. 23 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 40 866 грн. 87 коп. - основний борг;

- 6 293 грн. 49 коп. - штраф;

- 1 757 грн. 27 коп. - інфляційні втрати;

- 532 грн. 60 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором на міжнародні автомобільні перевезення вантажів № 01/07/15 від 01.07.2015 в частині повної та своєчасної оплати за надані у січні 2016 року послуги у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 40 866 грн. 87 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 8.5. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції за період з 09.03.2016 по 09.08.2016 в сумі 6 293 грн. 49 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з березня по липень 2016 року у сумі 1 757 грн. 27 коп. та 3% річних за період прострочення з 09.03.2016 по 15.08.2016 у сумі 532 грн. 60 коп. У позовній заяві позивач також просив суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 17.10.2016.

Представники позивача та відповідача у судове засідання 17.10.2016 не з'явилися, причин нез'явлення суду не повідомили, крім того, витребуваних ухвалою суду від 28.09.2016 документів не надали.

При цьому, про день, час та місце розгляду справи позивач та відповідач були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про отримання ухвали суду 05.10.2016 - позивачем, та 04.10.2016 - відповідачем.

Так, ухвалою суду від 17.10.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 07.11.2016, у зв'язку із необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових доказів по справі.

Від позивача надійшов супровідний лист (вх.суду 64484/16 від 19.10.2016), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи додаткові докази, витребувані ухвалою суду від 28.09.2016. Також, позивачем були надані оригінали доданих до позовної заяви документів для огляду у судовому засіданні, які він просив повернути після закінчення розгляду справи.

Від позивача надійшла заява (вх.суду 66957/16 від 01.11.2016), в якій він просив суд провести розгляд справи без участі представника позивача. До вказаної заяви позивач долучив письмові пояснення, в яких вказав про те, що 22.09.2016 відповідачем було погашено суму основного боргу у розмірі 40 866 грн. 87 коп.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 67863/16 від 04.11.2016), в якому він просив суд відкласти розгляд справи, посилаючись на неможливість явки у судове засідання його представника.

Представники позивача та відповідача у судове засідання 07.11.2016 вдруге не з'явилися, в той же час, судом було враховано наявність клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника, а також наявність клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.

Враховуючи викладене, ухвалою суду від 07.11.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 23.11.2016, у зв'язку із необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових доказів по справі, а також задоволенням клопотання відповідача.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки відповідача до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Від позивача надійшла заява (вх.суду 71749/16 від 22.11.2016), в якій він просив суд провести розгляд справи без участі представника позивача за наявними та додатково доданими документами. У заяві позивач вказав, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. До вказаної заяви позивач також долучив витребувані судом докази, на підтвердження погашення основного боргу відповідачем.

Представники позивача та відповідача у судове засідання 23.11.2016 втретє не з'явилися, в той же час, судом було враховано наявність клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника. Причин нез'явлення представника відповідача у судове засідання суду не повідомлено, відзиву на позов та інші витребувані судом документи відповідач також не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 28.09.2016, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49000, м. Дніпро, вулиця Челюскіна, будинок 5, кімната 28, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача.

Судом було зауважено, що ухвала суду від 07.11.2016 була отримана відповідачем 15.11.2016, що підтверджується поштовим повідомленням № 657 136), яке повернулося до суду з відповідною відміткою про отримання.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 28.09.2016, від 17.10.2016 та від 07.11.2016 були надіслані сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки ухвали суду від 28.09.2016, від 17.10.2016 та від 07.11.2016 були надіслані на адресу відповідача, яка підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 28.09.2016 та отримані відповідачем завчасно. Крім того, судом була надана учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, оскільки розгляд справи відкладався з 17.10.2016 на 07.11.2016 та з 07.11.2016 на 23.11.2016.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представників позивача та відповідача.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 01.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Кольорові метали" (далі - замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агротеп" (далі - перевізник, позивач) було укладено договір на міжнародні автомобільні перевезення вантажів № 01/07/15 (далі - договір, а.с.13-16), який визначає порядок взаємовідносин між перевізником та замовником, які виникають при виконанні перевезення в міжнародному сполученні та розрахунках за ці послуги (пункт 1.1. договору).

У пункті 12.1. договору сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту його підписання та буде діяти по 31.12.2015.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором транспортного експедирування, який підпадає під правове регулювання статті 316 Господарського кодексу України, Глави 65 Цивільного кодексу України "Транспортне експедирування", Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору;

Відповідно до частини 1 статті 929 Цивільного кодексу України та статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до частини 1 статті 930 Цивільного кодексу України, договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

У розділі 3 договору сторони визначили умови щодо організації та обліку перевезень, зокрема:

- для здійснення конкретних перевезень замовником подаються по факсу або електронною поштою заявки, але не пізніше 24 годин до планованої подачі автомобіля під завантаження (пункт 3.1. договору);

- заявки на перевезення вантажу, передані по факсу або електронною поштою, є невід'ємною частиною договору та мають юридичну силу (пункт 3.2. договору).

У відповідності до вказаних вимог, відповідачем було сформовано транспортне замовлення № 28/12/2015-1 від 28.12.2015 до догоувору на організацію перевезення за маршрутом м. Вільногірськ (Україна) - Хайгер (Німеччина) (а.с.19).

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання взятих на себе зобов'язань позивачем у січні 2016 року було надано відповідачу послуги, обумовлені умовами договору та замовленням № 28/12/2015-1 від 28.12.2015, вартість яких склала 42 226 грн. 06 коп.

На підтвердження виконання замовлення № 28/12/2015-1 від 28.12.2015 позивач долучив до матеріалів справи:

- міжнародну товарно-транспортну накладну CMR № 040116 від 12.01.2016 (а.с.22);

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 260 від 12.01.2016 (а.с.21).

Так, у вказаних доказах містяться дані про маршрут перевезення, найменування послуг та їх загальну вартість.

Крім того, матеріали справи не містять жодних заперечень чи претензій відповідача щодо якості, обсягів та вартості наданих послуг.

Таким чином, послуги з організації перевезення вантажів на загальну суму 42 226 грн. 06 коп. є такими, що прийняті відповідачем в повному обсязі.

За приписами статті 931 Цивільного кодексу України, розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

У розділі 7 договору сторони погодили порядок розрахунків, а саме:

- розмірі та порядок оплати за транспортні послуги визначається сторонами в додатках. Розрахунки за надані послуги здійснюється шляхом банківського перерахування замовником грошових коштів на рахунок перевізника, якщо інше не обумовлено в заявці (пункт 7.1. договору);

- підставою для оплати послуг є надані замовнику після закінчення перевезення оригінали рахунків, акти виконаних робіт, СMR- накладних з відміткою вантажоотримувача про приймання вантажу та інші документи, вказані у заявці (пункт 7.3. договору);

- строк оплати складає 30 банківських днів з моменту отримання замовником документів, вказаних в пункті 7.3. договору, якщо інше не обумовлене в заявках (пункт 7.4. договору).

- у випадку виникнення додаткових витрат, підтверджених документально (перевантаження по загальній масі та по осям, ветеринарні, радіологічний огляд, оплата за митну обробку на митних терміналах та інші витрати, пов'язані з особливостями вантажу). Замовник відшкодовує витрати, письмово погоджені з ним (пункт 7.8. договору);

- автопослуги перевізника вважаються виконаними з моменту отримання замовником, CMR-накладної, підписаного сторонами акту (пункт 7.9. договору).

В той же час, у заявці вказано, що оплата здійснюється по копії рахунку до розвантаження автомобілів.

У відповідності до вказаних умов, позивачем було виставлено відповідачу рахунок № 260 від 12.01.2016 на суму 42 226 грн. 06 коп., який було направлено електронною поштою (а.с.18,20).

При цьому, в установлений договором (заявкою) строк зобовязання щодо оплати наданих у січні 2016 року послуг відповідачем у повному обсязі не виконано, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем станом на 20.09.2016 у сумі 40 866 грн. 87 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строки оплати наданих послуг, приймаючи до уваги прийняття відповідачем наданих у січні 21016 року послуг в рамках спірного правочину, господарський суд встановив, що строк оплати наданих послуг є таким, що настав, у звязку з чим суд вважає наявність заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 40 866 грн. 87 коп. станом на 06.09.2016 обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.

При цьому, в матеріалах справи наявна банківська виписка, з якої вбачається, що заборгованість за договором на міжнародні автомобільні перевезення вантажів № 01/07/15 від 01.07.2015 у сумі 40 866 грн. 87 коп. була погашена відповідачем 07.09.2016.

В той же час, припинення господарським судом провадження у справі у зв'язку із відсутністю предмета спору передбачено пунктом 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Судом враховано, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Згідно із абзацом 3 пункту 4.4. зазначеної постанови, припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Як свідчать матеріали справи, провадження у справі № 904/8535/16 судом порушено 28.09.2016.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума основного боргу в розмірі 40 866 грн. 87 коп. за договором на міжнародні автомобільні перевезення вантажів № 01/07/15 від 01.07.2015 є безпідставно заявленою, оскільки відповідачем заборгованість погашено 07.09.2016, тобто до винесення господарським судом ухвали про порушення провадження у цій справі (ухвала від 28.09.2016).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення основного боргу в сумі 40 866 грн. 87 коп.

В той же час, суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 8.5. договору сторони погодили, зокрема, що у випадку затримки в оплаті рахунків замовник виплачує штраф у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Отже, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобовязання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за прострочення виконання грошового зобовязання відповідачем в період з 09.03.2016 по 09.08.2016 в сумі 6 293 грн. 49 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, що наведений у позовній заяві, судом встановлено, що позивачем визначено період прострочення, який не виходить за межі періоду, що визначений судом, але арифметично розрахунок здійснений неправильно.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначений позивачем період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, здійснивши власний розрахунок пені за вказаним періодом, судом було встановлено, що пеня за період прострочення оплати вартості послуг з 09.03.2016 по 09.08.2016 складає 6 293 грн. 50 коп.

Отже, судом було розраховано розмір пені, який є більшим, ніж визначено позивачем у розрахунку та позовній заяві.

При цьому, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума пені в розмірі 6 293 грн. 49 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення пені.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 6 293 грн. 49 коп., яка визначена позивачем.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами договору (у замовленні), позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з березня по липень 2016 року у сумі 1 757 грн. 27 коп. та 3% річних за період прострочення з 09.03.2016 по 15.08.2016 у сумі 532 грн. 60 коп.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що арифметично він виконаний невірно.

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначений позивачем період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаним періодом, судом було встановлено, що інфляційні втрати за період з березня 2016 року по липень 2016 року складають 1 767 грн. 83 коп.

Отже, судом було розраховано розмір інфляційних втрат, який є більшим, ніж визначено позивачем у розрахунку та позовній заяві.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума інфляційних втрат в розмірі 1 757 грн. 27 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 1 757 грн. 27 коп., яка визначена позивачем.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, що наведений у позовній заяві, судом встановлено, що позивачем визначено період прострочення, який не виходить за межі періоду, що визначений судом, але арифметично розрахунок здійснений неправильно.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначений позивачем період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаним періодом, судом було встановлено, що 3% річних за період прострочення оплати вартості послуг з 09.03.2016 по 15.08.2016 складають 535 грн. 96 коп.

Отже, судом було розраховано розмір 3% річних, який є більшим, ніж визначено позивачем у розрахунку та позовній заяві.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума 3% річних в розмірі 532 грн. 60 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення 3% річних.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в сумі 532 грн. 60 коп., яка визначена позивачем.

З приводу стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 5 000 грн. 00 коп. суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу країни, зокрема передбачено, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В той же час, частиною 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Закон України "Про адвокатуру" втратив чинність згідно із Законом України від 05.07.2012 № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон).

В розумінні даних статей судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 6 Закону та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статтях 13, 14, 15 Закону.

Згідно статті 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, 31.03.2016 між Адвокатським бюро "Лев" (далі - виконавець) та позивачем (далі - замовник) було укладено договір про надання правової допомоги № 31/03, за яким виконавець приймає на себе зобов'язання надати правову допомогу замовнику, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити її вартість на умовах та в строки, що передбачено умовами договору (пункт 1.1. договору).

Так, у розділі 1 договору про надання правової допомоги сторони визначили таке:

- правова допомога, що надається пов'язана з правовідносинами, що виникли між замовником та боржниками замовника, а також щодо інших можливих питань, що будуть виникати в господарській діяльності замовника та включати в себе: консультації, як усні так і письмові, висновки, довідки з правових питань щодо предмету зазначеного в пункту 1.2. договору; надання правової допомоги як представник (захисник) позивача, відповідача, третьої особи, заявника, скаржника, потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, а також в інших випадках передбачених законом, зі всіма правами та повноваженнями що надаються Господарським процесуальним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України та іншими нормативно-правовими актами України; складання, підписання, засвідчення, подання та отримання в будь-яких документів та їх копій, що пов'язані з предметом договору визначеному в пункті 1.2.

Відповідно до пункту 3.1. вказаного договору здача-приймання правової допомоги за договором оформлюється актом здачі-прийняття правової допомоги.

У пункті 8.1. договору визначено, що договір набуває чинності з дня його підписання сторонами та діє до 31.12.2016, а в частині зобов'язань до повного їх виконання.

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4044 від 29.06.2010 (а.с.31), а також оригінал ордеру серії КВ № 188080 на надання правової допомоги від 15.08.2016 (а.с.32).

Так, на виконання взятих на себе зобов'язань адвокатом були надані послуги, визначені договором про надання правової допомоги, що підтверджується актом здачі-прийняття правової допомоги від 16.08.2016 (а.с.30).

Відповідно до пункту 4.1. договору про надання правової допомоги винагорода за надання виконавцем правової допомоги замовнику здійснюється у формі гонорару. Загальний розмірі гонорару за надання правової допомоги, що передбачена в пункті 1.2. договору, визначається в актах здачі-прийняття правової допомоги, які є невід'ємною частиною договору.

Так, в акті здачі-прийняття правової допомоги від 16.08.2016 визначено, що вартість правової допомоги становить 5 000 грн. 00 коп., які замовником прийняті та сплачені в повному обсязі.

В матеріалах справи міститься платіжне доручення № 6731 від 16.08.2016, яке підтверджує оплату позивачем послуг, наданих за договором про надання правової допомоги № 31/03 від 31.03.2016, адвокату у сумі 5 000 грн. 00 коп. (а.с.33).

Так, відповідно до пункту 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

При цьому, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат, крім судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 04.02.2014 у справі № 904/7731/13, від 03.07.2014 у справі № 910/2040/14, від 24.09.2014 у справі № 916/1425/14.

В даному випадку, суд дійшов висновку про те, що позивачем належними доказами доведено витрати на оплату послуг адвоката в сумі 5 000 грн. 00 коп. (про надання правової допомоги № 31/03 від 31.03.2016, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4044 від 29.06.2010, ордер серії КВ № 188080 на надання правової допомоги від 15.08.2016, акт здачі-прийняття правової допомоги від 16.08.2016 та платіжне доручення № 6731 від 16.08.2016, згідно з яким позивач сплатив 5 000 грн. 00 коп. адвокату), а отже вимоги про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката, з урахуванням обставин справи, категорії спору, тривалості розгляду справи та частковим задоволення позову є співрозмірними, але підлягають задоволенню пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в сумі 867 грн. 88 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Кольорові метали" (49000, м. Дніпро, вулиця Челюскіна, будинок 5, кімната 28; ідентифікаційний код 32495368) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротеп" (02105, м. Київ, вулиця Павла Усенка, будинок 8; ідентифікаційний код 21496904) - 6 293 грн. 49 коп. - пені, 1 757 грн. 27 коп. - інфляційних втрат, 532 грн. 60 коп. - 3% річних, 867 грн. 88 коп. частину витрат на послуги адвоката, 239 грн. 19 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_1