ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2016 р.Справа № 922/3461/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Ягідне", с. Ягідне
до Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Х/о, м. Харків третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Куп`янська района державна адміністраціїя
про визнати недійсним охоронне зобов'язання
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, за довіреністю від 16.06.2016 року;

відповідача - не з`явився;

третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (Куп`янської районної державної адміністрації) - не з`явився;

третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (Управління Держгеокадастру у Куп`янському районі Харківської області) - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Ягідне" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області про визнання недійсним охоронного зобов`язання від 02.07.2007 року щодо забезпечення режиму охорони та збереження ботанічного заказника місцевого значення "Куп`янський", оформлене між ТОВ "СП "Ягідне" та Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Харківській області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17 жовтня 2016 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 27 жовтня 2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 26.10.2016 року від Управління Держгеокадастру у Куп`янському районі Харківської області надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог (факс, вх. № 35353), в яких зазначає про відсутність правовстановлюючих документів на спіну земельну ділянку. У своїх поясненнях третя особа також просить суд розглядати справу без участі представника Управління Держгеокадастру у Куп`янському районі Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.10.2016 року розгляд справи було відкладено на 15.11.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 11.11.2016 року представник позивача надав додаткові пояснення по справі (вх. № 38514).

Представники позивача в судовому засіданні 15.11.2016 року підтримали позовні вимоги, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 15.11.2016 року не з`явився, документів, витребуваних судом та відзиву на позовну заяву, не надав, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про, що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося на адресу суду з відміткою про отримання.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (Куп`янська районна державна адміністрація) в судове засідання 15.11.2016 року не з`явився, пояснень по суті позовних вимог не надав, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про, що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося на адресу суду з відміткою про отримання.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (Управління Держгеокадастру у Куп`янському районі Харківської області) в судове засідання 15.11.2016 року не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про, що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося на адресу суду з відміткою про отримання.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивача, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, Державною екологічною інспекцією у Харківській області, в період з 11.05.2016 року по 31.05.2016 року в рамках затвердженого плану роботи на 2 квартал 2016 року та на підставі наказу Державної екологічної інспекції у Харківській області від 10.05.2016 року № 255/01-04 було проведено перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства ТОВ "СП "Ягідне" (позивач) на території ботанічного заказника місцевого значення "Куп`янський".

В ході вказаної перевірки позивачу стало відомо, що 02.07.2007 року підприємству ТОВ "СП Ягідне" Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Харківській області (відповідач) було оформлене охоронне зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження ботанічного заказника місцевого значення "Куп`янський" в межах Куп`янського району, загальною площею 57,0га.

За твердженням позивача вказане охоронне зобов`язання укладене в порушення норм діючого законодавства, оскільки позивач не є землевласником та землекорнистувачем спірної земельної ділянки та на момент видачі охоронного зобов`язання ТОВ "СП Ягідне" не мало необхідного обсягу спеціальної правосуб`єктності, що не відповідає вимогам ст. 207 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Законом, який визначає правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об'єктів є Закон України "Про природно-заповідний фонд України" від 16 червня 1992 року №2456-ХІІ (далі Закон).

Згідно приписів абзацу 2 ст. 25 Закону України, оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об'єктів у їх власників або користувачів.

Відповідно до абзацу 3 ст. 26 Закону (в редакції, що діяла на момент оформлення охоронного зобовязання,) власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об'єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов'язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища, парки-пам'ятки садово- паркового мистецтва й інші території та об'єкти природно-заповідного фонду, які створюються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов'язання (абзац 5 ст. 53 Закону).

Окрім цього, згідно приписів абзацу 4 ст. 4 Закону у разі зміни форм власності на землю, на якій знаходяться заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва, землевласники зобов'язані забезпечувати режим їх охорони і збереження з відповідною перереєстрацією охоронного зобов'язання.

Однак на момент оформлення охоронного зобовязання Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Ягідне» не являлося ані власником, ані користувачем земель ботанічного заказника місцевого значення «Куп'янський» загальною площею 57,0 га, що підтверджується письмовими поясненнями, які надані Управлінням Держгеокадастру у Куп`янському районі Харківської області (а.с. 33).

У своїх поясненнях Управлінням Держгеокадастру у Куп`янському районі Харківської області зазначило про те, що земельна ділянка на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області, яка значиться як ботанічний заказник місцевого значення "Куп`янський", загальною площею 57га не зареєстрована в державному земельному кадастрі та правовстановлюючі документи на земельну ділянку відсутні.

Отже вказана земельна ділянка не перебуває у приватній власності та не належить на праві користування ТОВ "СП "Ягідне".

В той час, в матеріалах справи наявне охоронне зобов`язання від 05.07.2005 року, яке укладене між Головою Куп`янської районної державної адміністрації та начальником держуправління екології та природних ресурсів в Харківській області.

Предметом вказаного охоронного зобов`язання є земельна ділянка ботанічного заказника місцевого значення "Куп`янський" в межах Куп`янського району с. Затишшя загальною площею 57,0га.

Тобто в даному випадку, при видачі охоронного зобовязання від 02.07.2007 року, Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області мало перевірити наявність прав (землекористування чи землеволодіння) на землі заказника у ТОВ «СП «Ягідне», чого відповідачем зроблено не було, у зв`язку з чим видане зобов`язання не відповідає приписам ст.ст. 4, 25, 26 ЗУ «ГІро природно- заповідний фонд України» (що діяли на той момент).

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

В ст. 203 Цивільного кодексу України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину.

Частиною першою статті 207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Отже, зазначена норма права недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Зобов`язання укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності). Під зазначеною компетенцією розуміється сукупність господарських прав та обов`язків, які має суб`єкт господарювання чи інший учасник господарських відносин. Таке поняття господарської компетенції можна розглядати як синонім поняття господарської правосуб`єктності, яка має спеціальний господарський характер. Зміст вказаної компетенції (спеціальної правосуб`єктності) конкретного учасника господарських відносин складають його права та обов`язки, встановлені законодавством та установчими документами (статутом, засновницьким договором, положенням). Якщо суб`єкт господарювання вступив у зобов`язальне відношення і при цьому вийшов за межі своїх цілей і завдань, встановлених установчими документами, то таке зобов`язання може бути визнано недійсним.

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з вищевказаного та приймаючи до уваги, що ТОВ «СП «Ягідне» не є ані власником, ані землекористувачем земельної ділянки заказника місцевого значення «Купянський», а стаття 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" передбачає, що тільки власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об'єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов'язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про визнання недійсним зобов'язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження заказника від 02.07.2007 року є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки охоронне зобов'язання вчинене з порушенням спеціальної правосуб'єктності позивача.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи те, що позивачем не було заявлено вимогу щодо відшкодування відповідачем витрат по сплаті судового збору та даний спір виник через неправомірні дії обох сторін, суд дійшов висновку про залишення витрат по сплаті судового збору за позивачем.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст.6, 202, 203, 215, 216, 236, 509 Цивільного кодексу України, ст.207 господарського кодексу України, статтями 1, 4, 4-3, 12, 22, 29, 33, 43, 44, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати недійсним охоронне зобов`язання від 02.07.2007 року щодо забезпечення режиму охорони та збереження ботанічного заказника місцевого значення "Куп`янський", оформлене між Товариством з обмеженою відповідальністю "СП "Ягідне" та Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Харківській області.

Повне рішення складено 21.11.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

922/3461/16