ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2016 р.Справа № 922/3194/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроресурс", м.Кіровоград
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ОСОБА_1", с. Глибоке (Харківська обл.)
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроресурс" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Владислав", в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 247024,72 грн., з яких: 108000,00 грн. - борг отриманий за товар, 42544,95 грн. - пеня, 2900,77 грн. - 3% річних, 93579,00 грн. - проценти за користування чужими коштами. Судові витрати в розмірі 3705,37 грн. позивач просить суд покласти на відповідача.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу № 1114-т від 10.09.2016 року щодо взятих на себе зобов'язань по оплаті товару у розмірі та у строки, передбачені договором; в якості правових підстав на положення 530, 549, 525, 556, 599, 610, 612, 620, 624, 665 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 вересня 2016 року вказана позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 11 жовтня 2016 року о 12:15 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.10.2016 року розгляд справи було відкладено на 10.11.2016 року об 11:30 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.11.2016 року розгляд справи було відкладено на 17.11.2016 року об 11:10 год.

16 листопада 2016 року від представника позивача єлектронною поштою надійшли пояснення, в яких позивач відмовляється від позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу 108000,00 грн., але просить стягнути з відповідача 42544,95 грн. - пеня, 2900,77 грн. - 3% річних, 93579,00 грн. - проценти за користування чужими коштами та судові витрати в розмірі 3705,37 грн.

В судове засідання позивач та відповідач своїх представників не направили, про дату та час проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розглянути справу за наявними у справі та додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши надані до суду документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

10 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроресурс" (позивачем, продавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ОСОБА_1" (відповідачем, покупцем) було укладено договір купівлі-продажу № 1114-т, відповідно до якого позивач зобов'язався передати, а відповідач прийняти та оплатити сільськогосподарську техніку, а саме ПЗС - 8-15 жниварка для збирання соняшника, загальна вартість якої складає 215000,00 грн.

Відповідно до п. 4.1. Договору, покупець (позивач) зобов'язався перерахувати грошові кошти за товар на поточний рахунок продавця в національній валюті України (гривні) в наступному порядку:

4.1.1. суму в національній валюті України (гривні) у розмірі 4,65 % від суми Договору, що складає 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп., в т.ч. ПДВ, зобов'язується оплатити в строку до 14.09.2015 року, після чого відбудеться поставка товару у господарство.

4.1.2. суму в національній валюті України (гривні) у розмірі 95,35 % від суми Договору, що складає 205000 (двісті п'ять тисяч) грн. 00 коп., в т.ч. ПДВ, зобов'язується оплатити в строку до 27.09.2015 року, після чого право власності на товар переходить до покупцеві.

Відповідно до п. 4.2. Договору, фактом оплати товару є надходження грошових коштів на поточний рахунок продавця.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 вересня 2015 року згідно Акту приймання-передавання № 616 покупцю було передано ПЗС-8-15 жниварку для збирання соняшнику.

Перший платіж, передбачений п. 4.1.2. Договору, покупець здійснив повністю. Проте, платіж, передбачений п. 4.1.2. Договору, покупцем було здійснено частково, внаслідок чого несплаченою залишилась сума у розмірі 108000,00 грн.

Враховуючи, що оплата за товар не була здійснена відповідачем (покупцем) в повному обсязі у строки встановлені договором, позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідача суму боргу за отриманий товар у розмірі 108000,00 грн., пеню у розмірі 42544,95 грн., 3% річних у розмірі 2900,77 грн. та 93579,00 грн.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду даної справи між позивачем та відповідачем 08 листопада 2016 року була підписана Додаткова угода до Договору купівлі-продажу № 1114-т від 10.09.2016 року, відповідно до умов якої сторони, а саме продавець (позивач у справі) та покупець (відповідач) прийшли до згоди щодо розірвання Договору купівлі -продажу № 1114 - т від 10.09.2015 року відповідно до п. 6.4. Договору.

Пунктом 6.4. Договору сторони передбачили, що у разі неможливості подальшої сплати покупцем повної суми (вартості) за отриманий товар в терміни, обумовлені п.п. 4.1.2. Договору, продавець має право, без попереднього повідомлення, вилучити у покупця товар, наданий йому на підставі Акта приймання-передавання товару. При цьому, попередньо перераховані покупцем продавцю грошові кошти в рахунок оплати суми (вартості) товару, покупцеві не повертаються та залишаються у продавця в якості компенсування понесених збитків (в тому числі амортизаційних відрахувань) за використання переданого йому товару.

Враховуючи, підписання вищевказаної угоди, якою фактично припинені зобов'язання за договором, позивачем до суду була подана заява про відмову в частині позовних вимог щодо основної суми заборгованості у розмірі 108000,00 грн. Стосовно штрафних санкцій позивач залишив свої вимоги без змін та просив стягнути з відповідача 42544,95 грн. пені, 2900,77 грн. 3% річних та 93579,00 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Розглянувши заяву позивача про відмову від основної суми боргу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Пунктом 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що згідно з частиною четвертою статті 78 ГПК господарський суд виносить ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, а відповідно до частини п'ятої цієї ж статті приймає рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем. Проте суд, який вирішує спір, не зв'язаний заявами позивача про відмову від позову, зменшення розміру позовних вимог та відповідача - про визнання позову. На підставі частини шостої статті 22 ГПК у разі, якщо відповідні дії суперечать законодавству або порушують чиї - небудь права і охоронювані законом інтереси (у тому числі юридичної чи фізичної особи, яка не є учасником даного судового процесу), спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроресурс", відповідно до ст. 78 ГПК України, суд дійшов висновку, що відмова позивача від основної суми боргу заявлена уповноваженим представником, прийняття відмови від частини позову не порушує прав і охоронюваних законом інтересів сторін. Окрім того, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи даних про можливість порушення відмовою від основної суми заборгованості ще чиїх-небудь прав та інтересів, суд приходить до висновку про те, що відмова позивача від частини позовних вимог, а саме основної суми боргу у розмірі 108000,00 грн., не суперечить чинному законодавству.

З огляду на наведене, відмова позивача від основної суми боргу у розмірі 108000,00 грн. підлягає прийняттю судом.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України провадження по справі підлягає припиненню, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Таким чином, провадження у даній справі в частині суми основного боргу у розмірі 108000,00 грн. підлягає припиненню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Наслідком припинення провадження у справі є недопустимість повторного звернення до господарського суду із спору між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав.

Що ж стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача 42544,95 грн. пені, 2900,77 грн. 3% річних та 93579,00 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, які нараховані на основну суму боргу, заявлену позивачем до стягнення у даній справі, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В силу вимог ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з цим, статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 604 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняються за домовленістю сторін.

Згідно ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Як було вище зазначено, між сторонами укладена Додаткова угода від 08.11.2016 року до договору купівлі - продажу № 1114-т від 10.09.2015 року.

Відповідно до п. 1. Додаткової угоди, продавець та покупець прийшли згоди щодо розірвання Договору купівлі - продажу № 1114-т від 10.09.2015 року відповідно до п. 6.4. Договору.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди сторони погодили, що кошти перераховані згідно з пп. 4.1.1. та п. 4.1.2. за товар продавцем покупцю не повертаються відповідно до п. 6.4. Договору.

На підставі Акту приймання - передачі від 08.11.2016 року відповідач повернув позивачу товар, а саме ПЗС-8-15 жниварку для збирання соняшника.

Тобто, з вищенаведеного вбачається, що Додатковою угодою від 08.11.2016 року сторони за домовленістю фактично змінили умови Договору купівлі - продажу № 1114-т від 10.09.2015 року. Товар, що був предметом вищевказаного Договору, повернутий позивачу, а одже у відповідача відпала необхідність щодо його оплати. Вказане свідчить про відсутність у відповідача перед позивачем боргу за Договором.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що зобов'язання між сторонами є припиненими за їх згодою, а нарахування пені, 3% річних та процентів на суму не існуючої заборгованості є безпідставним. Приймаючи до уваги вказане, суд відмовляє в частині позивних вимог щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 42544,95 грн., 3% річних у розмірі 2900,77 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 93579,00 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір у даній справі залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 75, 78, п. 4 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Провадження у справі в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 108000,00 грн. - припинити.

В частині позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 42544,95 грн., 3% річних у розмірі 2900,77 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 93579,00 грн. - відмовити.

Повне рішення складено 22.11.2016 р.

Суддя ОСОБА_1

справа № 922/3494/16