РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2016№910/15430/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія

«Нафтогаз України»

до Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи»

про стягнення 9 873 778, 65 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Чеботарьова І.Г. за довіреністю № 14-124 від 13.05.2014 р.;

від відповідача: Мельник Е.О. за довіреністю № Д-916 від 27.07.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» (далі - відповідач) про стягнення 9 873 778,65 грн., з яких 7 914 823,17 грн. пені, 520 559,36 грн. 3% річних та 1 438 396,12 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі укладеного Договору він поставив відповідачу природний газ, який останнім був оплачений з порушенням встановлених Договором строків, внаслідок чого виникли підстави для нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.08.2016 р. порушено провадження у справі № 910/15430/16, її розгляд призначено на 14.09.2016 р.

14.09.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки позивачем не надано доказів повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу на адресу відповідача в порядку, передбаченому п. 4.3. Договору, а отже не довів настання строків остаточної оплати відповідачем отриманого газу. Крім того, відповідач не погоджується з наданим позивачем розрахунком пені, інфляційних втрат та 3% річних,

В судовому засіданні 14.09.2016р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 10.10.2016 р.

10.10.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру пені, а також клопотання про витребування додаткових доказів у справі в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України, а саме витребувати у Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» письмові докази, які підтверджують повернення позивачем відповідачу підписаних позивачем актів приймання-передачі газу по Договору № 15-737-Н від 30.06.2016 р. за період з липня 2015 року по грудень 2015 року включно.

Суд відклав вирішення поданих відповідачем клопотань до встановлення фактичних обставин у справі.

В судовому засіданні 10.10.2016р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 17.10.2016 р.

В судовому засіданні 17.10.2016р. судом було розглянуто подане представником відповідача клопотання про витребування додаткових доказів у справі та вирішено відмовити в його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю.

В судовому засіданні 10.10.2016р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 17.10.2016р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.10.2016р., в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору у справі № 910/1543016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 02.11.2016 р.

02.11.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

02.11.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 02.11.2016р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 07.11.2016 р.

В судовому засіданні 07.11.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, заперечив проти задоволення поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.11.2016р. проти задоволення позову заперечив, підтримав подане 10.10.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва клопотання про зменшення розміру пені.

У судовому засіданні 07.11.2016р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.06.2015р. між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено Договір № 15-737-Н на купівлю-продаж природного газу (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах Договору.

Відповідно до п. 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу газ у кількості 68 526 421 куб.м. на загальну суму 339 282 499,48 грн., що підтверджується Актами приймання-передачі природного газу від 31.07.2015 р., від 31.08.2015 р., від 30.09.2015 р., від 31.10.2015 р., від 30.11.2015 р., від 30.11.2015 р., від 31.12.2015 р.

Згідно з п. 3.4 Договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписаний акт є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами.

За умовами п. 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється покупцем включно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі за розрахунковий місяць.

Проте, поставлений позивачем газ був оплачений з порушенням встановлених умовами Договору строків, у зв'язку з чим позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначалось вище, за умовами п. 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється покупцем включно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі за розрахунковий місяць.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що оплата отриманого природного газу здійснювалась відповідачем з порушенням встановлених умовами Договору строків.

Відхиляючи заперечення Відповідача щодо залежності настання строку оплати за газ від виконання Позивачем обов'язків, встановлених п. 3.4 Договору, а отже відсутність з боку Відповідача порушення грошового зобов'язання, суд зазначає наступне.

З аналізу вищенаведених та інших умов Договору вбачається, що положення Договору не ставлять зобов'язання оплатити фактично поставлений газ в залежність від повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу. Закон таку залежність також не встановлює і відповідач протилежного не довів.

Натомість, Договір чітко встановлює:

- момент переходу права власності на природний газ від продавця до покупця - у пунктах приймання-передачі (п.3.1);

- момент виникнення зобов'язання з оплати газу - шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. І лише у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі (п.6.1);

- спосіб визначення кількості фактично переданого природного газу - за показами комерційних вузлів обліку споживачів покупця (п.4.1);

У матеріалах справи наявні копії актів приймання-передачі природного газу за період липень - грудень 2015 року, які підписані сторонами, скріплені печатками та зауважень не містять.

Не є встановлені п. 3.4 та п. 6.1 Договору обов'язки повернути акти та оплатити за поставлений газ зустрічними зобов'язаннями в розмінні ст. 538 ЦК України, натомість обов'язки продавця поставити газ, а покупця його оплатити - носять зустрічний характер. Так само, зустрічний характер носять обов'язки покупця передати продавцю підписані акти, а продавця ці ж акти, за відсутності зауважень, підписати і повернути.

Суд зазначає, що дійсно, пунктом п. 3.4 Договору акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту п. 6.1 Договору, несвоєчасне підписання продавцем актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу. Тобто, настання обов'язку з оплати спожитого газу не прив'язується до моменту підписання вказаних актів.

Отже, пункт 6.1 Договору та його інші положення не ставлять обов'язок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 20го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу, тому, у випадку оплати після 20го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, таке прострочення грошового зобов'язання відповідача за Договором не є пов'язаним з моментом реального підписання відповідного акта.

Умови Договору не містять жодних застережень з цього приводу, зокрема, щодо можливості відліку 20-денного строку оплати з дня підписання акта приймання-передачі газу, тому час підписання сторонами відповідного акта ніяк не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобов'язанням Відповідача.

При цьому, акти приймання-передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, а тому, виходячи з показників своїх комерційних вузлів обліку газу, відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з постачальником. Крім того пункт 3.4 Договору зобов'язує саме покупця надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість.

З огляду на наведене, несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого природного газу.

Крім того, наявність оплат за спірний період, які були внесені відповідачем, та зарахування яких визнається позивачем, також свідчить про визнання з боку відповідача настання строку для розрахунків у тому числі без отримання підписаного з двох сторін акта приймання-передачі газу та обізнаність відповідача про розмір заборгованості.

Отже, оплата за отриманий у період липень - грудень 2015 року на підставі Договору газ мала бути здійснена відповідачем шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки, а у разі неповної оплати відповідач був зобов'язаний остаточно розрахуватися до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, чого відповідачем дотримано не було.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 7 914 823, 17 грн. пені, 520 559,36 грн. 3% річних, 1 438 396,12 грн. інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Так, згідно зі статтею 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення частинах. 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

За умовами пункту 7.2. Договору у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині реалізації газу (розділ ІХ Договору) покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за Договором природного газу, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 6.1. Договору).

Відповідно до вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Крім того, згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п.6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007р. №265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов'язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов'язання, за період з моменту виникнення обов'язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов'язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997 р.

В силу приписів п. 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 7 914 823,17 грн., 3% річних в сумі 520 559,36 грн. та інфляційних втрат в сумі 1 438 396,12 грн., а також наданий відповідачем контр розрахунок, суд вважає наданий позивачем розрахунок арифметично вірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Розглядаючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню у відповідності до ст. 233 ГК України, суд зазначає наступне.

Так, частиною 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення закріплені також у частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При цьому, визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Як зазначено в п. 3.17.4. Постанови Пленум Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Судом встановлено, що позивач збитків не зазнав, оскільки втрати від знецінення коштів компенсуються йому стягненням інфляційних втрат за ст. 625 ЦК України, та за цією ж нормою йому компенсується плата у вигляді 3% річних за час, який позивач не міг користуватися коштами.

При цьому, досліджуючи ступінь виконання зобов'язання відповідачем судом встановлено, що заборгованість за отриманий у липні - грудні 2015 року газ відповідачем була повністю погашена.

Тоді як майновий стан відповідача наразі є тяжким та нестабільним, оскільки відповідач відноситься до ліцензованих газопостачальників, та на даному ринку у зв'язку із значним підвищенням цін на природний газ споживачі природного газу не мають можливості вчасно та в повному обсязі розрахуватися за послуги з газопостачання, через це відповідач зіткнувся з проблемою значних неплатежів за спожитий природний газ, та отже виникненням власних дебіторських заборгованостей.

Однак у зв'язку з такою діяльністю відповідача погіршується і майновий стан позивача, який вчасно не отримує свої кошти.

За таких обставин, враховуючи також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, та, зокрема на необхідність стимулювання відповідача в інтересах позивача до вчасного виконання грошових зобов'язань, так і враховуючи обізнаність позивача, при вступі з відповідачем у договірні відносини, про особливості отримання коштів відповідачем для розрахунків, яка закріплена у п. 6.2 Договору, суд дійшов висновку про можливість зменшення стягуваної суми пені на 50 %.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати вартості отриманого природного газу, позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача. При цьому, суд враховує, що відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» (01103, місто Київ, вулиця Кіквідзе, будинок 4-б; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6; ) 3 957 411 (три мільйони дев'ятсот п'ятдесят сім тисяч чотириста одинадцять) грн. 59 коп. пені, 520 559 (п'ятсот двадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят дев'ять) грн. 36 коп. 3% річних, 1 438 396 (один мільйон чотириста тридцять вісім тисяч триста дев'яносто шість) грн. 12 коп. інфляційних втрат та 148 106 (сто сорок вісім тисяч сто шість) грн. 68 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення 14.11.2016 р.

Суддя М.Є. Літвінова