Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "21" листопада 2016 р. Справа № 906/972/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Машевської О.П.

за участю секретаря судового засідання: Гребеннікової Н.П.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. №б/н від 19.09.2016

від відповідача: не прибув

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 42891,74 грн. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог на суму 30882,86 грн. від 21.11.2016р.)

Позивачем ФОП ОСОБА_2 пред'явлено позов про стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_3 42 891, 74 грн. заборгованості, з яких: 14 221, 40 грн. основного боргу, 21 104, 56 грн. пені та 7 565, 78 грн. суми інфляційних втрат.

В обгрунтування підстав поданого позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем свого грошового зобов'язання згідно умов, порядку та строків визначених Договором №1 від 30.07.2014р.

Ухвалою від 30.09.2016р. господарський суд порушив провадження у справі №906/972/16, вжив заходи по підготовці справи до розгляду, передбачені ст.ст. 64-65 ГПК України.

До початку розгляду справи по суті позивачем не подано заяву про зміну підстави та предмету позову, відповідачем не подано зустрічного позову, відповідно.

Представник позивача в засіданні суду 21.11.2016р. скористався правом, передбаченим ст. 22 ГПК України на подання суду заяви про зменшення розміру позовних вимог до суми 30 882, 86 грн., з яких: 10 221, 40 грн. основного боргу, 15700, 11 грн. пені та 4961, 35 грн. інфляційних втрат.

На підставі ст. 22 ГПК України суд прийняв заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог від 21.11.16р. до розгляду по суті, у зв'язку з чим, спір вирішується з нової ціни позову - 30 882, 86 грн.

Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених, зокрема у заяві про зменшення розміру позовних вимог від 21.11.2016р., просить суд їх задовольнити.

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги позивача заперечує, зокрема з підстав того, що за поставлений товар здійснено часткову оплату в сумі 4000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 20.11.2014р. однак позивач не повідомила про це суду; згідно усної домовленості з позивачем, решта коштів в сумі 10221, 40 грн підлягала сплаті після монтажу та реалізації товару третім особам. З цих підстав вважає, що вимоги позивача щодо стягнення решти суми боргу є передчасними через відсутність попередньо пред'явленої позивачем вимоги. Вимоги щодо сплати штрафних санкцій також є безпідставними (а.с. 38-40, 44-47).

Крім того, у поданому суду клопотанні від 21.11.2016р. представник відповідача заперечує вимоги позивача та в якості доказу часткової сплати надіслав суду, для огляду, оригінал квитанції № N101J44246 від 20.11.2014р. на суму 4000, 00 грн.; одночасно просив суд розглянути справу без участі уповноваженого представника.

Відповідно до п. 3.9.1., 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України, господарський суд створив учасникам судового процесу необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, в засіданні суду представнику позивача оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Господарський суд, заслухавши представника позивача, розглянувши матеріали справи, -

ВСТАНОВИВ:

30.07.2014р. між позивачем ФОП ОСОБА_2 (як постачальник) та ФОП ОСОБА_3 (як замовник) було укладено Договір №1, згідно якого позивач зобов'язався продати, а замовник купити на умовах, визначених у цьому Договорі вироби із природного каменю родовищ Житомирської області, а також інших родовищ України, в подальшому "товар", окремими постачальними партіями згідно з додатками до Договору, які є його невід'ємною частиною і узгоджуються обома сторонами (а.с. 15).

За умовами п. 2.1. Договору №1 від 30.07.2014р. сторони домовились, що загальна вартість 200 000, 00 грн. (двісті тисяч гривень).

Ціна на товари, який постачається, включає в себе вартість упаковки і погрузки на транспортний засіб (п. 2.3. Договору №1 від 30.07.2014р.).

Згідно п. 2.4. Договору №1 від 30.07.2014р. передбачено, що специфікація, ціна і об'єми поставок товару, а також загальна вартість кожної партії узгоджується і фіксується в додатку до Договору.

Оплата здійснюється замовником шляхом банківського переказу відповідної суми на розрахунковий рахунок постачальника або готівкою в касу (п. 2.5. Договору №1 від 30.07.2014р.).

У п. 2.6. Договору №1 від 30.07.2014р. сторони визначили, що строк оплати - 30 банківських днів з моменту реалізації товару постачальником.

Базисні умови постачання, якість продукції сторони визначили у розділах 3-4 Договору №1 від 30.07.2014р.

Відповідальність сторін сторони визначили у розділі 5 Договору №1 від 30.07.2014р., відповідно до п. 5.1. якого передбачено, що при несвоєчасному виконанні умов даного договору винна сторона сплачує пеню в розмірі 0,2% від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення.

Строк дії Договору №1 від 30.07.2014р., згідно п. 8.4., - до 31.12.2014р.

Позивач за рахунком-фактурою №СФ-0000026 від 30.07.2014р. та видатковою накладною №РН-0000133 від 30 липня 2014р. на суму 14 221, 40 грн. поставив відповідачу товар - деталі пам'ятників поліровані згідно креслень (а.с. 16-17).

Відповідач, всупереч умовам укладеного Договору №1 від 30.07.2014р., свої зобов'язання по сплаті коштів за отриманий товар виконав частково на суму 4000,00 грн., залишок заборгованості в сумі 10 221, 40 грн. залишився несплаченим, що зумовило позивача звернутися з позовом до суду за захистом свого порушеного права та просить суд, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 21.11.2016р., стягнути з відповідача 10 221, 40 грн. основного боргу.

Окрім того, позивач заявив суду додаткові матеріально-правові вимоги, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 21.11.2016р., про стягнення пені в розмірі 15 700, 11 грн. та інфляційних втрат в розмірі 4 961, 35 грн.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об'єктивно розглянувши всі обставини справи в їх сукупності, господарський суд прийшов до висновку частково задовольнити позовні вимоги, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі Договору №1 від 30.07.2014р., який за своєю правовою природою є договором поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.712 ЦК України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України).

Абзацом 1 частини 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось раніше, п. 2.6. Договору №1 від 30.07.2014р. сторони визначили строк оплати - 30 банківських днів з моменту реалізації товару постачальником, таким чином кінцевим строком сплати коштів за поставлений товар було 11.09.2014р.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач взяті на себе Договором №1 від 30.07.2014р. зобов'язання щодо своєчасної оплати за поставлений позивачем товар виконала лише на суму 4000, 00 грн, про що свідчить квитанція № N101J44246 від 20.11.2014р. Невиконаним залишилось грошове зобов'язання в сумі 10 221, 40 грн.

Стосовно доводів відповідача про наявність усної домовленості з позивачем в частині зміни порядку оплату полірованих деталей пам'ятників наступним чином: в розмірі 4000,00 грн до 01.12.14р. , оплата решти суми 10221,40 грн - після монтажу і реалізації цих деталей ( а.с. 39).

Однак позивач не підтвердила в ході вирішення спору наявність такої домовленості з відповідачем. За приписами ч.1 ст. 654 ЦК України зміна договору , в тому числі, зміна умови щодо порядку розрахунку, вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється , тобто, у простій письмовій формі. Такі докази у справі відсутні.

З врахуванням вищевикладеного, позовна вимога про стягнення основного боргу в сумі 10 221, 40 грн. є обґрунтованою та підлягає стягненню в судовому порядку.

Стосовно заявленої до стягнення пені в розмірі 15 700, 11 грн.

Відповідно до п.3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Позивачем заявлено до стягнення пеню в загальній сумі 15 700 грн. (згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог від 21.11.2016р.), розраховану на підставі п. 5.1. Договору №1 від 30.07.2014р., а саме пеня в розмірі 0,2% від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення.

З огляду на вимоги ч.1 ст. 4-7 і ст. 43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується (п.1.12 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова №14).

Відповідно до ч. 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З викладеного вище слідує, що пеня визначається у відсотках, а її розмір визначається або обліковою ставкою Національного банку України, або в іншому розмірі за згодою сторін.

Водночас згідно з ч. 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З викладеного вище слідує, що в судовому порядку, незалежно від досягнутих сторонами домовленостей, розмір пені (подвійна облікова ставка НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня) визначається за приписами ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", ч. 2 ст. 343 ГК України, ст. 253, ч.5 ст. 254, ст. 255 ЦК України (таку правову позицію викладено у постанові Верховного суду України від 24.10.11р. №3-114гс11).

В судовому порядку також враховується період нарахування пені (не більше шести місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане, що в календарних днях становить 183 дні), виходячи із змісту ч. 6 ст. 232 ГК України, судом прийнято до уваги, що період нарахуванням пені у календарних днях не повинен перевищувати 183 дні.

В судовому порядку також враховується початок перебігу періоду нарахування пені з врахуванням вимог статті 253 ЦК України про те, що перебіг строку починається наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Позивачем заявлено пеню за період з 12.09.2014 по 22.09.2016р. на суму 15 700, 11 грн.

Господарським судом, з урахуванням вищенаведеного, самостійно визначено обґрунтований розмір пені до стягнення в судовому порядку наступним чином:

1) за період з 12.09.2014р. по 19.11.2014р., що становить 69 днів прострочення, із суми боргу 14 221, 40 грн. сума пені становить 680, 29 грн.;

2) за період з 20.11.2014р. по 13.03.2015р., що становить 114 днів прострочення, із суми боргу 10 221, 40 грн. сума пені становить 1063, 59 грн.

Таким чином, обґрунтованою до стягнення є пеня в розмірі 1743, 88 грн. У стягненні 13 956, 12 грн. пені суд відмовляє.

Стосовно заявлення до стягнення 4961, 35 грн. інфляційних втрат.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (п.3.1 Постанови ВГСУ № 14).

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць, у якому мала місце інфляція (абз. 3 п. 3.2. Постанови ВГСУ №14).

Господарським судом перевірено розрахунок позивача щодо інфляційних втрат за наслідками якого суд погоджується із розрахунком позивача та задовольняє його на суму 4 961, 35 грн.

Позивачем за правилами ст. 33 ГПК України доведено обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами, тому порушене право підлягає захисту.

За правилами ч.5 ст.49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-7, 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (12745, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (12501, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2):

- 10 221, 40 грн. основного боргу;

- 4961, 35 грн. інфляційних;

- 1743, 88 грн. пеня;

- 755, 27 грн. судовий збір.

Видати наказ.

3. Відмовити у задоволенні стягнення 13 956, 12 грн. пені.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 22.11.16р.

Суддя Машевська О.П.

Віддрукувати:

1- у справу

2- позивачу (простою)

3- відповідачу (рек. з повідомл.)