РІШЕННЯ

"18" жовтня 2016 р.Справа № 921/587/16-г/3

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровець Я.Я.

Розглянув справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Кіровоград

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро", м. Тернопіль

про стягнення заборгованості в розмірі 4 598 грн. 24 коп.

За участю представників сторін від:

Позивача: не з'явився

Відповідача: не з'явився

Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку статті 81-1 ГПК України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання сторін.

Суть справи: Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" про стягнення заборгованості в розмірі 4 598 грн. 24 коп.

Ухвалою суду від 22 вересня 2016 року порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 06 жовтня 2016 року, який на підставі статті 77 ГПК України відкладався на 18 жовтня 2016 року з підстав, викладених у відповідній ухвалі суду.

18.10.2016р. суд перейшов до розгляду справи по суті та судом оглянуто оригінали документів долучених до позовної заяви.

Представник позивача в судове засідання 18.10.2016р. не з'явився. Також, через канцелярію суду подав документи, які витребовувались ухвалою суду (вх.№17319 від 06.10.2016р.).

Відповідач участі повноважного представника в судових засіданнях не забезпечив, витребуваних документів суду не надав, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до ст.ст. 64, 87 ГПК України. Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, а саме ухвал суду направлені відповідачу за адресою: вул. Текстильна, 40-А, м. Тернопіль, які містяться в матеріалах справи.

Вказана адреса відповідає, також, адресі зазначеній у відомостях про місцезнаходження відповідача у Спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань поданий позивачем станом на 01.10.2016 р.

Згідно п.п. 3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Пунктом 3.9.2. Постанови № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, а також беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на обидві сторони, суд згідно зі статті 75 ГПК України розглядає справу за відсутності відповідача за наявними матеріалами.

Оглянувши та дослідивши матеріали справи, повно та об'єктивно оцінивши подані докази в їх сукупності, судом встановлено:

02 жовтня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Альваро" (надалі, Замовник/відповідач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (надалі, Перевізник/Позивач) укладено договір перевезення вантажів автомобільним транспортом за № 02ЕХ, предметом якого є взаємовідносини сторін, що виникають при плануванні, організації і здійсненні перевезень вантажів автомобільним транспортом, а також по оплаті наданих транспортних послуг. Перевізник зобов'язується здійснювати окремі вантажоперевезення по Україні та закордоном для Замовника, а Замовник зобов'язується прийняти вантаж і оплатити виконані вантажоперевезення згідно з умовами даного Договору (п.п.1.1, 1.2Договору).

Перевезення виконуються відповідно до умов Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП, Європейської угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів, а також інших нормативно-правових актів, що регламентують здійснення автомобільних перевезень (п.2.1 Договору).

Відповідно до п. 2.2, п. 2.4 Договору на кожне перевезення оформляється транспортне замовлення (заявка), що складається в письмовій формі, підписується уповноваженою особою Замовника, скріплюється печаткою і передається Перевізнику за допомогою факсимільного зв'язку. Замовлення (заявка) обов'язково має містити описання умов і особливості конкретного перевезення. Підтвердження факту надання послуги є оригінал товаротранспортної накладної встановленого зразка (СМR) з відмітками вантажовідправника, Перевізника (експедитора), вантажоотримувача і митних органів.

Замовник зобов'язався здійснити розрахунок за надані послуги у відповідності до п. 5.2 ( п.4.1 Договору).

Згідно п.4.2 Договору Перевізник зобов'язався здійснити перевезення по замовленнях (заявках) Замовника, дотримуючись умов отриманого замовлення (пп.4.2.1). Перевізник зобов'язався доставити довірений Замовником вантаж у вказаний пункт призначення і передати його уповноваженій особі цілим і неушкодженим, згідно товаротранспортної накладної і переданими, на місці завантаження і митного оформлення, не пізніше терміну доставки, що зафіксовано у заявці, що є невід'ємною частиною даного Договору (пп.4.2.11).

Пунктами 5.1, 5.2 Договору сторони домовились, що вартість фрахту погоджується у заявці. Розрахунок за виконане перевезення виконується Замовником протягом 21 банківського дня з моменту надання оригіналу документів: акта виконаних робіт, податкової накладної, рахунка - фактури з оригіналом товарно-транспортної накладної (СМR, ТТН) з підписом і печаткою вантажоодержувача і при необхідності оригіналу інших додаткових документів, що вказані в транспортному замовленні.

Також, 02.10.2015 р. між сторонами підписано додаток до Договору № 02ЕХ - Заявку, відповідно до якої сторони погодили маршрут перевезення - Тернопіль (Україна) - Кишинів (Молдова); дата і час завантаження - 05.10.2015р.; вантажовідправник - ТОВ "Альваро"; адреса завантаження - м. Тернопіль вул. Текстильна, 40А; адреса замитнення - м. Тернопіль вул. Текстильна, 28; митний перехід - Росошани - Брічень; адреса розмитнення - Молдова, м. Кишинів, вул. Мірон Костін, 2; термін доставки; сума фракта - 5 300 грн.

Відповідно до п. 1 Додатку Перевізник зобов'язався виконати для Замовника перевезення вантажу (згідно переліку), а Замовник зобов'язується сплатити Перевізнику за перевезення обумовлену платню.

Вказані Договір та Додаток до договору підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками осіб.

На виконання умов договору позивач надав послуги - здійснив перевезення вантажу за маршрутом Тернопіль (Україна) - п/п Мамалига - Кишинів (Молдова), про що свідчить міжнародна товарно-транспортна накладна СМR №214459від 08.10.2016р., яка підписана відправником, перевізником та вантажоодержувачем та скріплена печатками осіб.

Факт надання послуг Перевізником та отримання Замовником підтверджується актом здачі- прийняття робіт (надання послуг) №79 від 09.10.2015р. на суму 5 300,00 грн, в якому зазначено, що послуги виконані в повному обсязі, сторони претензій одна до одної не мають, підписаний повноважними представниками сторін та завірений печатками осіб.

Також, позивачем виставлено відповідачу рахунок №79 від 09.10.2016р. на суму 5 300,00 грн, який задоволено частково, тобто останнім здійснено оплату у розмірі 2 300,00 грн.

Як стверджує позивач, відповідач порушив умови договору щодо оплати за надані позивачем послуг по перевезенню вантажу, у зв'язку з чим у відповідача виник борг перед позивачем у розмірі 3 000,00 грн, який просить суд стягнути з відповідача.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно статті 1 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч. 1 ст. 179 ГК України).

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є Договори та інші правочини.

Згідно статті 67 Господарського кодексу України відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечить законодавству України.

До виконання господарських договорів, згідно частини 1 статті 193 ГК України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Як вбачається зі змісту укладеного сторонами договору, він по своїй правовій природі є договором перевезення вантажу.

Відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (частина 6 статті 306 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно п.п. 1, 2, 3 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 306 Господарського кодексу України встановлено, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Відповідно до статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно зі статтею 311 Господарського кодексу України плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов'язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства.

Як визначено статтею 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: міжнародна автомобільна накладна (CMR).

Як слідує із матеріалів справи, на виконання умов договору №02ЕХ від 02.10.2015р. (відповідно до якого Перевізник зобов'язується здійснювати окремі вантажоперевезення по Україні та закордоном для Замовника, а Замовник зобов'язується прийняти вантаж і оплатити виконані вантажоперевезення згідно з умовами даного Договору (п. 1.2 Договору)) позивач надав послуги - здійснив перевезення вантажу за маршрутом Тернопіль (Україна) - п/п Мамалига - Кишинів (Молдова), що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною СМR №214459 від 08.10.2016р., яка підписана відправником, перевізником та вантажоодержувачем та скріплена печатками юридичних осіб (міститься в матеріалах справи).

Перевезення виконуються відповідно до умов Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП, Європейської угоди про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів, а також інших нормативно-правових актів, що регламентують здійснення автомобільних перевезень (п.2.1 Договору).

Відповідно до п.2.2, п.2.4 Договору на кожне перевезення оформляється транспортне замовлення (заявка), що складається в письмовій формі, підписується уповноваженою особою Замовника, скріплюється печаткою і передається Перевізнику за допомогою факсимільного зв'язку. Замовлення (заявка) обов'язково має містити описання умов і особливості конкретного перевезення. Підтвердження факту надання послуги є оригінал товаротранспортної накладної встановленого зразка (СМR) з відмітками вантажовідправника, Перевізника (експедитора), вантажоотримувача і митних органів.

Як вбачається із матеріалів справи, 02.10.2015р. між сторонам підписано додаток до Договору №02ЕХ - Заявку, відповідно до якої сторони погодили маршрут перевезення - Тернопіль (Україна) - Кишинів (Молдова); дата і час завантаження - 05.10.2015р.; вантажовідправник - ТОВ "Альваро"; адреса завантаження - м. Тернопіль вул. Текстильна, 40А; адреса замитнення - м. Тернопіль вул. Текстильна, 28; митний перехід - Росошани - Брічень; адреса розмитнення - Молдова, м.Кишинів, вул.Мірон Костін,2; термін доставки; сума фракта - 5 300 грн.

Відповідно до п.1 Додатку Перевізник зобов'язався виконати для Замовника перевезення вантажу (згідно переліку), а Замовник зобов'язується сплатити Перевізнику за перевезення обумовлену платню.

Пунктом 4.1. Договору Замовник зобов'язався здійснити розрахунок за надані послуги у відповідності до п. 5.2.

Згідно п. 4.2 Договору Перевізник зобов'язався здійснити перевезення по замовленнях (заявках) Замовника, дотримуючись умов отриманого замовлення (пп.4.2.1). Перевізник зобов'язався доставити довірений Замовником вантаж у вказаний пункт призначення і передати його уповноваженій особі цілим і неушкодженим, згідно товаротранспортної накладної і переданими, на місці завантаження і митного оформлення, не пізніше терміну доставки, що зафіксовано у заявці, що є невід'ємною частиною даного Договору (пп. 4.2.11).

Пунктами 5.1, 5.2 Договору сторони домовились, що вартість фрахту погоджується у заявці. Розрахунок за виконане перевезення виконується Замовником протягом 21 банківського дня з моменту надання оригіналу документів: акта виконаних робіт, податкової накладної, рахунка - фактури з оригіналом товарно-транспортної накладної (СМR, ТТН) з підписом і печаткою вантажоодержувача і при необхідності оригіналу інших додаткових документів, що вказані в транспортному замовленні.

Факт надання послуг Перевізником та отримання Замовником підтверджується актом здачі- прийняття робіт (надання послуг) № 79 від 09.10.2015р. на суму 5 300,00 грн., в якому зазначено, що послуги виконані в повному обсязі, сторони претензій одна до одної не мають, підписаний повноважними представниками сторін та завірений печатками юридичних осіб (знаходиться в матеріалах справи).

Також, позивачем виставлено відповідачу рахунок №79 від 09.10.2016р. на суму 5 300,00 грн, який задоволено частково, тобто останнім здійснено часткову оплату за перевезення вантажу у розмірі 2 300,00 грн.

Згідно зі статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до статей 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Положенням статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім того, 28.12.2015 р. та 17.05.2016 р. позивач звернувся до відповідача із претензіями про сплату заборгованості за договором перевезення, які останнім виконані частково.

Отже, відповідач порушив умови договору щодо оплати за перевезення вантажу, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 3 000,00 грн.

Приймаючи до уваги, що згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 3 000,00 грн, які неоплачені станом на день розгляду спору, підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем належними доказами.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України, уразі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (частина 1 стаття 216 ГК України).

У силу вимог ч.ч. 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Стаття 218 Господарського кодексу України зазначає, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 ст.550 ЦК України).

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити уразі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Аналогічна правова позиція визначена в пункті 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", відповідно до якого роз'яснено - даним приписом (частиною 6 статті 232 ГК України) передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно ст.ст. 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6.6 Договору у випадку порушення строків оплати, зазначених в п.5.2 даного Договору, Замовник зобов'язується сплатити Перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем строків оплати за надані послуги, у зв'язку з чим позивачем нараховано пеню у розмір 996 грн. 66 коп. за період з 10.11.2015 р. по 01.08.2016 р., яку просить стягнути на користь позивача.

При перевірці правильності нарахування позивачем пені судом встановлено, що пеня нарахована в розмірі 996 грн. 66 коп. з порушенням норм чинного законодавства України.

В пункті 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

Як зазначено в позовній заяві, 30.12.2015 р. та 18.04.2016 р. це дні фактичних часткових оплат боргу.

Отже, судом здійснено перерахунок пені за допомогою програми ЛІГА: ЗАКОН Еліт та визначено, що розмір пені за період з 10.11.2015 р. по 01.08.2016 р. становить 919 грн. 30 коп. (розрахунок додається).

За таких обставин до задоволення підлягає пеня у розмірі 919 грн. 30 коп. В іншій частині нарахована позивачем пеня у розмірі 77,36 грн заявлена безпідставно й стягненню не підлягає.

Згідно статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен на вимогу кредитора сплатити борг з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (П.п. 3.1., 3.2.Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як стверджує позивач, оскільки відповідачем не виконані умови Договору щодо оплати за надані послуги, тому позивачем нараховано відповідачу 3% річних у розмірі 83 грн. 41 коп. а інфляційні втрати в розмірі 518 грн. 17 коп.

Перевіривши розрахунок 3% річних здійснений позивачем, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення 83 грн. 41 коп. 3% річних правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

У свою чергу здійснивши власний розрахунок за допомогою програми ЛІГА: ЗАКОН Еліт заявлених до стягнення інфляційних втрат суд вважає, вірно обрахованими та правомірно заявленими до стягнення 241,00 грн. інфляційних втрат, та такими, що підлягають до задоволення. В іншій частині щодо стягнення 277,17 грн. - інфляційних втрат, то суд вважає їх безпідставно нарахованими, необґрунтованими й стягненню не підлягають (розрахунок додається).

Відповідно до статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов'язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач надав суду всі належні та допустимі докази, які дають можливість суду задоволити позовні вимоги частково та стягнути з відповідача на користь позивача - 3 000, 00 грн основного боргу, 919,30 грн. пені, 83,41 грн. 3% річних, 241,00 грн. інфляційних втрат. В решті позовних вимог відмовити.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 статті 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат на послуги адвоката в розмірі 1 400,00 грн., суд зазначає наступне:

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в статті 2 Закону України "Про адвокатуру", де зазначено, адвокатом може бути особа, яка має вищу юридичну освіту, підтверджену дипломом України або відповідно до міжнародних договорів України дипломом іншої країни, стаж роботи у галузі права не менше двох років, володіє державною мовою, склала кваліфікаційні іспити, одержала в Україні свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняла Присягу адвоката України.

Статтею 12 Закону України "Про адвокатуру" зазначено, що оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між юридичною особою і адвокатом.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р. зазначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Отже, судові витрати на оплату послуг адвоката підлягають відшкодуванню лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату або адвокатському об'єднанню стороною, котрій такі послуги надавались, оплата послуг адвоката підтверджується відповідними документами, і якщо такі послуги надавались адвокатом.

Судом встановлено, що 26 липня 2016 року між Адвокатом Сьора Оксана Миколаївна та ФОП ОСОБА_1 (як, Клієнт) укладено договір про надання правової (адвокатської) допомоги № 015595, предметом якого є консультування з приводу повернення боргу від ТОВ «Альваро» м. Тернопіль, складання необхідних процесуальних документів, відповідно до умов якого Адвокатське об"єднання зобов"язується надавати правову допомогу Клієнту щодо будь-яких правових питань, що виникають в процесі його господарської діяльності, а також здійснювати захист і судове представництво або надання інших видів правової допомоги Клієнту, в порядку і на умовах даного Договору, а Клієнт зобов"язується оплатити послуги Адвокатського об"єднання та інші платежі в порядку і на умовах даного Договору. Конкретні види правової допомоги та їх вартість погоджується сторонами у відповідних додаткових угодах, які є невід"ємною частиною даного Договору (п.п. 1.1, 1.3 Договору).

Фактом надання послуг адвокатом та отримання клієнтом підтверджується актом про виконання зобов'язань від 26.07.2016 р. підписаний сторонами та скріплений відтиском їх печаток.

Як вбачається із розрахункової квитанції серії ЛЛКД № 101924 від 26.07.2016 р. адвокату перераховано кошти у розмірі 1 400,00 грн.

Крім того, в підтвердження своїх повноважень адвокатом надано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю НОМЕР_2 від 23.06.2008 р. та ордер на надання правової допомоги серії КР № 015595 від 26.07.2016 р.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про відшкодування 1 400,00 грн. витрат по послуги адвоката відповідно до вимог ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України підлягають до задоволення.

Також, судом встановлено, що правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір".

Так, пунктом 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Зокрема, згідно пп. 2.2.1 п. 2.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати (редакція чинна з 01.09.2015 р.).

Згідно зі статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016рік", з 1 січня 2016 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1378 грн. 00 коп.

Предметом судового розгляду у справі №921/587/16-г/3 є вимога майнового характеру: стягнення заборгованості у розмірі 4 598,24 грн., за яку належить до сплати 1,5% відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати - 1378,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 450,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1340 від 02.09.2016 р. Таким чином, сума зайво сплаченого судового збору становить 72,00 грн.

Згідно пункту 7 Закону України "Про судовий збір", в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Для повернення зайво сплаченого судового збору у розмірі 72,00 грн. позивачу необхідно звернутися до суду із відповідним клопотанням.

Відповідно до частини 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Суд вважає, що спі виник виключно з вини відповідача, а отже судовий збір в розмірі 1 378,00 грн. слід повністю покласти на нього.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 11, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 629, 901, 919 Цивільного кодексу України, статтями 67, 173, 174, 179, 193, 216, 217, 218, 230, 231, 232, 306 Господарського кодексу України та статтями 1, 2, 4-3, 12, 32, 33, 34, 44, 49, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" (вул. Текстильна, 40 - А, м. Тернопіль, 46010, ідентифікаційний код 32578276) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1), ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - 3 000 грн. 00 коп. основного боргу, 919 грн. 30 коп. пені, 83 грн. 41 коп. - 3% річних, 241 грн. 00 коп. інфляційних втрат, 1 378 грн. 00 коп. судового збору та 1 400 грн. 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

4. У решті частин позовних вимог у задоволенні позову відмовити.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили в десятиденний строк з дня його прийняття (виготовлення та підписання повного тексту).

6. Сторони вправі подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його прийняття (виготовлення та підписання повного тексту), через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення виготовлено та підписано "21" листопада 2016 року.

Суддя Я.Я. Боровець