РІШЕННЯ

08.11.2016Справа №910/16733/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглядаючи у відкритому судовому засіданні

справу № 910/16733/16

за позовом державного підприємства «Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів», смт. Дунаївці,

до Державного агентства резерву України, м. Київ,

про стягнення 3 003 110,20 грн.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність від 03.10.2016 № 1033);

відповідача не зявилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів» (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (далі Агентство) про стягнення 3 003 110,20 грн. заборгованості, яка виникла у звязку із невиконанням відповідачем умов договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 08.01.2009 № юр-2зб/351-2009 (далі - Договір).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2016 порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 04.10.2016.

04.10.2016 позивач подав суду заяву про долучення до матеріалів справи документів на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2016 розгляд справи було відкладено на 08.11.2016 у звязку з неявкою представників відповідача.

08.11.2016 відповідач подав суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Також, Агентство у клопотанні вказало, що в рамках даного провадження на підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) було подано зустрічний позов від 25.10.2016 № 91/юр про освіження матеріальних цінностей державного резерву та сплату штрафних санкцій.

Разом з тим, жодного документального підтвердження того, що відповідачем було подано зустрічний позов до вказаного клопотання долучено не було.

Представник позивача у судовому засіданні 08.11.2016 надав пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав повністю.

Представники відповідача у судове засідання 08.11.2016 не зявилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином; про причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвал суду не виконали; відзив на позовну заяву не подали.

Ухвали Господарського суду міста Києва було надіслано сторонам на адреси, зазначені у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що також підтверджується відмітками канцелярії на звороті таких ухвал та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Слід зазначити, що відповідачем було отримано ухвалу про порушення провадження у справі 19.09.2016, а ухвалу про відкладення 07.10.2016.

Таким чином, Агентство мало достатньо часу для підготовки до судового засідання та належне виконання вимог ухвал суду.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі Постанова № 18) зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку незявлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд визнав наявні в матеріалах справи документи достатніми для вирішення спору та відповідно до статті 75 ГПК України розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 08.11.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

На момент оголошення вступної та резолютивної частини рішення зустрічна позовна заява Агентства по справі № 910/16733/16 зареєстрована не була.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

08.01.2009 Підприємством (зберігач) і Державним комітетом України з державного матеріального резерву, правонаступником якого є Агентство (комітет), укладено Договір, за умовами якого:

- зберігання матеріальних цінностей державного резерву (далі - цінності) здійснюється у зерносховищах зберігача (пункт 1.1 Договору);

- комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно із специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16. Передбачені Договором форми актів затверджуються комітетом (пункт 1.2 Договору);

- комітет зобовязаний: відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі; контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан; визнає зберігачу природні витрати матеріальних цінностей при зберіганні, а також нестачі понад природні витрати, спричинені покращенням якості, на підставі актів зачистки, затверджених Державною хлібною інспекцією та зменшує кількості продукції на ці втрати та нестачі (пункти 3.1 3.3 Договору);

- вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України (пункт 4.1 Договору);

- відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між комітетом і зберігачем. У разі коли комітет визначає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року (пункт 4.2 Договору);

- Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (пункт 7.3 Договору).

Договір підписано уповноваженими особами, а саме, від позивача директором ОСОБА_2, який діяв на підставі статуту, та від відповідача ОСОБА_3, який діяв на підставі статуту, та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорено, не визнано недійсним, не розірвано.

Таким чином, Договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державний матеріальний резерв» (далі - Закон) відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Отже, укладений сторонами Договір за своєю правовою природою є договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Згідно із частиною третьою статті 7 Закону фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов'язаних з обслуговуванням і зберіганням, списання збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, зокрема коштів, одержаних від позичання матеріальних цінностей державного резерву, а також коштів, одержаних від реалізації розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України (далі БК України) бюджетне асигнування це повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

Пунктом 7 частини першої статті 2 БК України встановлено, що бюджетне зобов'язання це будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Позивачем на виконання умов Договору були надані послуги із зберігання зерна на суму 7 220 569,80 грн., що підтверджується такими актами відшкодування витрат за зберігання зерна державного резерву України:

- № 1 на суму 602 806,26 грн.;

- № 2 на суму 602 806,26 грн.;

- № 3 на суму 602 806,26 грн.;

- № 4 на суму 602 806,26 грн.;

- № 5 на суму 602 806,26 грн.;

- № 6 на суму 602 806,26 грн.;

- № 7 на суму 600 622,04 грн.;

- № 8 на суму 600 622,04 грн.;

- № 9 на суму 600 622,04 грн.;

- № 10 на суму 600 622,04 грн.;

- № 11 на суму 600 622,04 грн.;

- № 12 на суму 600 622,04 грн.

Вказані акти підписані та скріплені сторонами без зауважень та приймаються судом як докази, що підтверджують належне виконання позивачем договірних зобовязань.

Агентство перерахувало Підприємству 4 217 459,60 грн., що підтверджується такими платіжними дорученнями: від 30.03.2015 № 305 на суму 602 806,26 грн.; від 30.07.2015 № 394 на суму 602 806,26 грн.; від 04.09.2015 № 1083 на суму 602 806,26 грн.; від 04.09.2015 № 1084 на суму 602 806,26 грн.; від 16.09.2015 № 1120 на суму 602 806,26 грн.; від 05.10.2015 № 1216 на суму 600 622,04 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором складає 3 003 110,20 грн.

До матеріалів справи долучено листування сторін, з якого вбачається, що Підприємство зверталося до Агентства з вимогами погасити заборгованість, а останнє з пропозицією проведення освіжування зерна.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення 3 003 110,20 грн. боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували заперечення проти задоволення позовних вимог.

За таких обставин, позов визнається судом доведеним, обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28; ідентифікаційний номер: 37472392) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь державного підприємства «Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів» (32413, Хмельницька область, смт. Дунаївці, вул. Лермонтова, 1; ідентифікаційний код: 00952485): 3 003 110 (три мільйони три тисячі сто десять) грн. 20 коп. заборгованості та 45 046 (сорок пять тисяч сорок шість) грн. 65 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Відповідно до частини пятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 14.11.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук