КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2016 р. Справа№ 918/304/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі Черній О.В.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2- представник за довіреністю № 43 від 06.06.2016

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Костенка Ігоря Івановича

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016

у справі № 918/304/16 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Костенко Ігоря Івановича

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про зобов'язання відповідача здійснити виконання умов договору банківського рахунку фізичної особи-підприємця № НОМЕР_1 від 17.07.2012 шляхом переказу коштів за платіжними дорученнями, складеними позивачем, № 1 від 18.04.2016 на суму 3 637,92 грн., № 4 від 18.04.2016 на суму 25 000 грн., № 5 від 18.04.2016 на суму 1 469 грн. на рахунки отримувачів (за переліком, зазначеним у вказаних платіжних дорученнях), з використанням коштів, які надійшли 05.04.2016 на рахунок позивача № НОМЕР_1, відкритий у відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2016, повний текст якого складений 19.09.2016, у справі № 918/304/16 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами укладеного між сторонами договору банківського рахунку фізичної особи-підприємця № НОМЕР_1 від 17.07.2012 відповідач має зобов'язання виконувати виставлені позивачем платіжні доручення, та того, що обмеження щодо задоволення вимог кредиторів відповідача, які встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виходячи з положень п. 5 ч. 6 ст. 36 вказаного закону, на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки кошти, за рахунок яких позивач просить виконати спірні платіжні доручення, надійшли на його рахунок після початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 по справі № 918/304/16 (в прохальній частині скарги апелянтом помилково зазначений інший номер рішення, а саме № 918/304/15-г, що на думку колегії суддів є опискою) та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач послався на те, що спірне рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вказаної позиції відповідач зазначив, що при винесенні оспорюваного рішення судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що:

- грошові кошти, за рахунок яких позивач просив виконати спірні платіжні доручення, на поточний рахунок позивача надійшли 05.04.2016, в той час як процедура тимчасової адміністрації фактично розпочалась 06.04.2016 (тобто наступного дня після призначення такої адміністрації рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - примітка суду), а відтак положення п. 5 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на спірні правовідносини не розповсюджуються;

- дозвіл на здійснення операцій з виплати переказу коштів клієнтів банку, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку, передбачено виключно для фізичних та юридичних осіб, в той час як позивач є фізичною особою-підприємцем (що за своїм статусом є відмінним від фізичної та юридичної особи), а відтак, відповідач не мав підстав для виконання платіжних доручень позивача навіть за умови подання таких платіжних доручень та надходжень грошових коштів починаючи з 06.04.2016.

Ухвалою від 05.10.2016 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Чорногуз М.Г., Агрикова О.В. відновлено строк подання апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», апеляційну скаргу прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

17.07.2012 відповідач як банк та позивач як клієнт уклали договір банківського рахунку фізичної особи-підприємця № НОМЕР_1 від 17.07.2012 (далі Договір) (а.с. 15-17 т. 1), за умовами якого відповідач відкрив позивачу поточний рахунок НОМЕР_2 для здійснення безготівкових операцій, пов'язаних із його господарською діяльністю.

Відповідно до п.1.1, 2.1 Договору, до обов'язків відповідача за Договором відносяться, зокрема, обов'язки здійснювати розрахунково-касове обслуговування позивача згідно з нормативно-правовим актами НБУ, чинним законодавством України, внутрішніми правилами та процедурами відповідача.

Згідно з випискою з банківського рахунку позивача (а.с. 19-20 т. 1), 05.04.2016 на рахунок позивача від його контрагента надійшли грошові кошти в сумі 50 000 грн. (залишок на кінець дня становив 30 107,37 грн. - примітка суду) , а 08.04.2016 - грошові кошти в сумі 25 000 грн.

Загалом станом на 08.04.2016 залишок коштів на рахунку позивача становив 55 107, 37 грн.

18.04.2016 позивач направив відповідачу для виконання певні платіжні доручення, а саме: №1 від 18.04.2016 на суму 3 637,92 грн. з призначенням платежу: «сплата ЄСВ за рік 2016р., з використанням коштів, що надійшли після введення тимчасової адміністрації», №3 від 18.04.2016 на суму 23 800 грн. з призначенням платежу: «поповнення власного рахунку, з використанням коштів, що надійшли після введення тимчасової адміністрації», №4 від 18.04.2016 на суму 25 000 грн. з призначенням платежу: «поповнення власного рахунку, з використанням коштів, що надійшли після введення тимчасової адміністрації», №5 від 18.04.2016 на суму 1 469 грн. з призначенням платежу: «єдиний податок на підприємницьку діяльність за рік 2016р.», №6 від 18.04.2016 на суму 1 150 грн. з призначенням платежу: «єдиний податок на підприємницьку діяльність за рік 2016р., з використанням коштів, що надійшли після введення тимчасової адміністрації».

З перелічених вище платіжних доручень відповідачем були виконані платіжні доручення № 3 та № 6 (загальна сума вказаних платіжних доручень становить 24 950 грн. - примітка суду), а решта - №№ 1, 4 та 5 (загальна сума вказаних платіжних доручень становить 30 107,37 грн. - примітка суду) повернуті відповідачем позивачу без виконання, про що працівниками банку на їх звороті вчинено запис наступного змісту: «Повернення без виконання з вини ПАТ «Банк «Хрещатик» на підставі п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пункту 1.25 глави 1 розділу III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05.07.2012 №2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.09.2012».

Отже, фактично, відповідачем виконані платіжні доручення позивача в межах суми грошових коштів, яка надійшла на рахунки позивача 08.04.2016 (25 000 грн.), в той час як сума невиконаних платіжних доручень становить невикористану частину з суми коштів, які надійшли на рахунок позивача 05.04.2016.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить зобов'язати відповідача здійснити виконання умов Договору шляхом переказу коштів за платіжними дорученнями, складеними позивачем, № 1 від 18.04.2016 на суму 3 637,92 грн., № 4 від 18.04.2016 на суму 25 000 грн., № 5 від 18.04.2016 на суму 1 469 грн. на рахунки отримувачів (за переліком, зазначеним у вказаних платіжних дорученнях), з використанням коштів, які надійшли 05.04.2016 на рахунок позивача № НОМЕР_1, відкритий у відповідача.

Суд першої інстанції позовні вимоги позивача задовольнив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

За умовами Договору відповідач, серед іншого, зобов'язався здійснювати розрахунково-касове обслуговування позивача згідно з нормативно-правовим актами НБУ, чинним законодавством України, внутрішніми правилами та процедурами відповідача.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністраторі банку» від 05.04.2016 № 463 (а.с. 61-62 т. 1) вирішено розпочати процедуру виведення відповідача з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, тимчасову адміністрацію запроваджено строком на один місяць з 05.04.2016 по 04.05.2016 включно.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі Закон).

Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України (стаття 1 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЦК України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Частиною ч. 3 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону є спеціальними, а Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Питання запровадження та здійснення тимчасової адміністрації регулюються розділом VII Закону.

Так, пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банків.

Водночас, згідно з приписами п. 5 ч. 6 ст. 36 Закону в редакції, на дату звернення позивача до суду, обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виконання операцій з виплати переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що дозвіл на здійснення операцій з виплати переказу коштів клієнтів банку, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку, передбачено виключно для фізичних та юридичних осіб, в той час як позивач є фізичною особою-підприємцем (що за своїм статусом є відмінним від фізичної та юридичної особи), а відтак, відповідач не мав підстав для виконання платіжних доручень позивача, навіть за умови подання таких платіжних доручень та надходжень грошових коштів починаючи з 06.04.2016.

Колегія суддів вважає такі посилання відповідача безпідставними з огляду на таке.

Закон не містить визначення поняття «кредитор банку».

Таке поняття наведене у ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з якою кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Водночас відповідно до п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (ч. 3 ст. 1066 ЦК України), проте, банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ч. 2 ст. 1066 ЦК України).

У розумінні вказаних норм закону позивач є клієнтом банку.

При цьому особливості організаційно-правової форми позивача - фізична особа-підприємець - на його права як клієнта відносно обслуговуючого банку не впливають.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Отже, зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунка, мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку позивач є кредитором за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами.

Вказаного висновку дійшов Верховний суд України в постановах від 25.03.2015 у справі № 910/9232/14 (3-24гс15) та від 01.04.2015 у справі № 910/5560/14, в той час як згідно з приписами ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому колегія суддів вважає, що те, що відповідно до норми ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на яку посилається відповідач, юридична або фізична особа можуть бути кредитором банку, не є підставою вважати що фізична особа-підприємець не може бути кредитором банку в розумінні норм цивільного законодавства, в тому числі спеціального ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким регулюються правовідносини сторін у цьому спорі.

Постановою Судової палати у господарських справах Верховного Суду від 03.02.2016 № 908/503/15-г|3-1182гс15 встановлено, що спори, пов'язані із зобов'язанням банку переказати кошти (вчинити дії по переказу грошових коштів, зобов'язання Банку переказати грошові кошти, стягнути грошові кошти тощо) під час дії тимчасової адміністрації, вирішуються виходячи з обставин, пов'язаних з моментом надходження на банківський рахунок вкладників та інших кредиторів коштів.

Верховний Суд України у цій справі дійшов висновку, що, враховуючи доповнення норми частини 6 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» починаючи з 11.07.2014 пунктом 5, згідно з яким обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виконання операцій з виплати переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку, момент надходження на банківський рахунок вкладників та інших кредиторів коштів, починаючи з 11.07.2014, має істотне значення для правильного вирішення спору.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач є кредитором позивача, що тимчасову адміністрацію у відповідача введено починаючи з 05.04.2016 та що грошові кошти, за рахунок яких позивач просив виконати спірні платіжні доручення, надійшли на рахунок позивача у відповідача 05.04.2016, тобто фактично в день початку процедури виведення Фондом відповідача з ринку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про законність позовних вимог про зобов'язання відповідача здійснити виконання умов Договору шляхом переказу коштів за платіжними дорученнями, складеними позивачем, № 1 від 18.04.2016 на суму 3 637,92 грн., № 4 від 18.04.2016 на суму 25 000 грн., № 5 від 18.04.2016 на суму 1 469 грн. на рахунки отримувачів (за переліком, зазначеним у вказаних платіжних дорученнях), з використанням коштів, які надійшли 05.04.2016 на рахунок позивача № НОМЕР_1, відкритий у відповідача.

При цьому колегія суддів вважає помилковою думку відповідача, з посиланням на загальні норми цивільного законодавства, що процедура тимчасової адміністрації фактично розпочалась 06.04.2016 (тобто наступного дня після призначення такої адміністрації рішенням виконавчої дирекції Фонду - примітка суду), і що положення п. 5 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на спірні правовідносини не поширюються, оскільки вказаною нормою визначено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 статті 36, не поширюється на зобов'язання банку щодо виконання операцій з виплати переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку, а не з дня, наступного за цією датою, тобто, відповідно до вищезгаданого Рішення Виконавчої дирекції Фонду від 05.04.2016 № 463, - починаючи з 05.04.2016.

Крім того, щодо вказаних обставин слід зазначити таке.

Відповідно до приписів ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

У спірному випадку початок процедури виведення відповідача з ринку встановлений не строком, а терміном, тобто календарною датою, яка встановлюється Рішенням Виконавчої дирекції Фонду.

Положення ст. 253 ЦК України щодо початку перебігу строку, який починається з дня після відповідної дати, на що посилається відповідача, не поширюється на випадки, коли початок події обумовлений терміном, в даному випадку конкретною календарною датою.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016.2016 у справі № 918/304/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судові витрати за подачу апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі № 918/304/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі № 918/304/16 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 918/304/16.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова