донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

16.11.2016 справа №908/1858/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників:
від позивача: ОСОБА_5 за довіреністю
від відповідача:ОСОБА_6 за довіреністю
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від28.09.2016р.
по справі№908/1858/16 (суддя Колодій Н.А.)
за позовом:Публічного акціонерного товариства «Алчевський коксохімічний завод» м. Сєвєродонецьк, Луганська область
до відповідача:Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя
простягнення 14 884 743,64грн.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Алчевський коксохімічний завод» м. Сєвєродонецьк, Луганська область звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя про стягнення 14 884 743,64грн., з яких основний борг у сумі 7 539 975,36грн., інфляційні витрати у сумі 6 702 318,03грн., 3% річних у сумі 642 450,25 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 28.09.2016р. у справі №908/1858/16 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя на користь Публічного акціонерного товариства «Алчевський коксохімічний завод» м. Сєвєродонецьк, Луганська область суму основного боргу 7 536 463,00грн., інфляційні витрати у розмірі 6 702 318,03грн., 3% річних у розмірі 642 450,25грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 206 700,00грн.

Публічне акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, звернулося до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду від 28.09.2016р. по справі №908/1858/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає порушення норм матеріального та процесуального права, а також неповне зясування обставин, що мають значення для справи.

Апелянт зазначає про те, що позивачем не було надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують надання документів, вказаних у п. 6.4. спірного договору, а тому, обовязок оплатити отриманий товар у відповідача не настав. З цих підстав не підлягають стягненню і нараховані суми 3% річних та інфляційних витрат.

Також, відповідач зазначає про те, що неможливо проаналізувати правильність розрахунку 3% річних та інфляційних витрат позивача, оскільки останній взагалі не містить вказівки на період за який вони нараховуються, судом також не визначено період їх нарахування. Посилаючись на порушення приписів процесуального права, апелянт зазначає про невірний розподіл господарським судом судових витрат.

Представник відповідача у судове засідання прибув, підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача у судове засідання прибув, заперечував проти доводів апеляційної скарги, надіслав письмові заперечення на апеляційну скаргу разом з розгорнутим розрахунком заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних витрат з визначенням періодів їх нарахування.

Судове засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги встановленого ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.10.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Алчевський коксохімічний завод» (постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» укладено договір №20/2012/2074, за умовами якого постачальник бере на себе зобовязання передати, а покупець прийняти та оплатити коксову продукцію (далі-ресурси) на умовах, передбачених договором (п. 1.1.).

Відповідно до п. 2.1. Договору, кількість, номенклатура ресурсів вказується в специфікаціях до договору, є його невідємною частиною.

Пунктом 6.4 договору передбачено , що постачальник зобовязаний надати покупцю до початку приймання ресурсів оригінали наступних документів: рахунок на оплату ресурсів, транспортні та супровідні документи, сертифікат або паспорт якості постачальника або виробника, упаковочні документи, сертифікат санітарно - гігієнічного висновку та сертифікат радіологічної безпеки, акт приймання-передачі оформлений зі сторони постачальника.

Згідно з п. 10.4. Договору зазначений договір вступає в силу з « 1» листопада 2012р., але не раніше виконання вимог установчих документів сторін про необхідність надання згоди на укладення органами управління сторін, що мають відповідні повноваження (при наявності таких вимог).

Пунктом 10.5. Договору визначено, що зазначений договір діє до « 31» жовтня 2013р. Закінчення терміну дії Договору не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобовязань (в тому числі гарантійних) за вказаним Договором.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами підписані як додаток до договору Специфікації №1 від 01.11.2012р., №2 від 20.06.2013р. відповідно до яких сторони узгодили поставку продукції із зазначенням її найменування, кількісних показників, ціни, строків поставки та умов оплати.

Договір та специфікації до нього підписані та засвідчені печатками сторін без заперечень.

Оцінивши зміст спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що останній за правовою природою є договором купівлі-продажу (поставки), відносини за яким підпадають під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України.

Згідно з статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати свій обовязок та зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору та Специфікації №2 від 20.06.2013р. позивач у період червень-липень 2013р. поставив відповідачу дрібняк коксовий 0-10мм марки МК 2, ТУ У 23.1-1:2011, що підтверджується Актами приймання-передачі продукції на загальну суму 7 536 463,20 грн., які підписані обома сторонами та скріплені печатками підприємств без заперечень.

Відповідно до п. 5.2. Договору оплата за поставлені ресурси буде здійснюватися протягом строку, вказаного в специфікації, що обчислюється з моменту поставки ресурсів і надання документів, зазначених у п. 6.4. цього Договору.

Згідно п.4 Специфікації № 2 від 20.06.2013р., оплата за продукцію, що відвантажується, здійснюється протягом 15 банківських днів з моменту поставки на підставі повного пакету документів, згідно п. 6.4. договору № 20/2012/2074 від 23.10.2012р.

Пунктом 5 Специфікації визначено, що датою поставки ресурсів є дата в графі 52 залізничної накладної «Календарний штемпель видачі вантажу».

Крім того, позивачем заявлено до стягнення залишок несплаченої продукції по специфікації № 1 від 01.11.2012р. у сумі 3 512,16грн. за поставкою, яка відбулась 11.11.2012р. на загальну суму 183 340,80грн.

Ані позивач, ані відповідач не заперечували проти здійснення цієї поставки.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

За таких обставин, матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором № 20/2012/2074 від 23.10.2012р у розмірі 7 539 975грн.36коп.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами пункту 7 статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Крім того, відповідачем надано заяву про застосування позовної давності стосовно стягнення з нього на користь позивача 3 512,16грн. основного боргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ст.ст. 256-257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України вказано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч.5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Разом з тим, оскільки позивач за захистом порушених прав та законних інтересів щодо стягнення суми основного боргу звернувся з позовом до суду 13.07.2016р., про що свідчить штамп канцелярії суду, тому, з урахуванням загального строку позовної давності, у позивача наявні правові підстави для стягнення з боржника заборгованості починаючи з 13.07.2013р.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду щодо застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення суми 3 512грн.16коп., оскільки зобовязання по сплаті рахунку №3227 від 12.11.2012р. на загальну суму 183 340,80грн. виникли у відповідача ще у листопаді 2012р., а позивач звернувся до суду 13.07.2016р., тобто з порушенням строку, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду щодо відмови в частині вимог основного боргу в сумі 3 512,16грн.

Довод апелянта про те, що обовязок оплатити отриманий товар у відповідача не настав, оскільки позивачем не було надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують надання документів, вказаних у п. 6.4. спірного договору, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Зокрема, п.4 Специфікації № 2 від 20.06.2013р., визначено, що оплата за продукцію, що відвантажується, здійснюється протягом 15 банківських днів з моменту поставки ресурсів і надання документів, зазначених у п. 6.4. цього Договору

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Статтею 666 Цивільного кодексу України визначено, якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Крім того, частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи зазначене, відповідач, ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді не надав доказів на підтвердження обставин, про які зазначає та не довів факту порушення постачальником (позивачем по справі) строків передачі товаросупроводжувальних документів.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що відповідач не відмовився від отриманої продукції, будь-яких письмових заперечень щодо ненадання всіх товаросупроводжувальних документів позивачу не направив, доказів того, що вказана продукція ним не отримана суду не надано, а тому, обовязок оплатити продукцію у відповідача настав саме з моменту поставки і здійснюється протягом 15 банківських днів.

Оскільки, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленої продукції належним чином не виконав, за поставлений товар вчасно не розраховувався, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 6 702 318,03грн. інфляційних витрат та 3% річних у розмірі 642 450,25грн.

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо доводу апелянта про те, що суми 3% річних та інфляційних витрат є похідними вимогами від суми основного боргу, тому у їх задоволенні слід відмовити, колегія суддів зазначає наступне.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Як визначено в Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014р. №6-113цс14 нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальністю боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищевикладене, зазначений довод апелянта колегією суддів не приймається, оскільки зазначена відповідальність передбачена законодавством.

На вимогу апеляційного суду позивачем був наданий розгорнутий розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних витрат з визначенням періодів нарахування. Загальний період такого нарахування позивач визначив з 17.07.2013р. по 01.06.2016р.

Враховуючи вищевикладене, за підрахунками колегії суддів розмір 3% річних за загальний період з 17.07.2013р. по 01.06.2016р. є більшим ніж заявлений, тому вимоги щодо стягнення 3% річних у сумі 642 450,25грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат колегія суддів зазначає наступне. Згідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи вищевикладене, здійснивши розрахунок інфляційних витрат, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду щодо задоволення даної вимоги повністю у сумі 6 702 318,03грн. за загальний період з серпня 2013р. по червень 2016р., враховуючи що такі нарахування здійснюються починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, його найменший період складає місяць та розмір боргу визначається виходячи з суми, що існувала на останній день місяця.

Таким чином, господарський суд вірно визначив суми 3% річних та інфляційних витрат, які підлягають до стягнення.

Розрахунок, наведений позивачем у позовній заяві, хоча і ускладнює перевірку його правильності, але містить дату виставлення рахунку (тобто момент початку нарахування), кількість днів прострочки та конкретну кінцеву дату (станом на 01.06.2016р.), що надає змогу перевірити його обґрунтованість.

Щодо доводу апелянта на невірний розподіл господарським судом судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд поклав судові витрати на відповідача.

Стаття 49 Господарського процесуального кодексу України містить порядок розподілу господарських витрат, який судом може бути застосовано, виходячи з конкретних обставин.

В тому числі, ч. 2 зазначеної норми визначає, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Колегія суддів погоджується з тим фактом, що судові витрати покладено в повному обсязі на відповідача, оскільки позивач звернувся з позовом у звязку з порушенням його права і судом таке порушення з боку відповідача визнано в сумі 7 539 975грн.36коп.. в тому числі і щодо вимоги про стягнення 3 512,16грн.

Таким чином, спір доведено до суду з вини відповідача, незалежно від того, чи було задоволено заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно з ч.1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене та здійснивши повний перегляд справи, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Запорізької області від 28.09.2016р. у справі №908/1858/16 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» м. Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 28.09.2016р. у справі №908/1858/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 28.09.2016р. у справі №908/1858/16 залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: Т.М. Колядко

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.:

1прим.-Позивачу;

1прим.-Відповідачу;

1прим.-У справу;

1прим.-ДАГС;

1прим.-ГСЗО.