ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2016 р. Справа № 907/1268/15

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого-судді: Данко Л.С.,

Суддів: Галушко Н.А.,

Орищин Г.В.;

При секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Суб'єкта підприємницької діяльності - фізична особа (Приватний підприємець) ОСОБА_2, б/н від 12.09.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/4582/16 від 21.09.2016 р.),

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 07 червня 2016 року

у справі № 907/1268/15 (головуючий суддя: Русняк В.С., судді: Йосипчук О.С., Ремецькі О.Ф.),

порушеній за позовом

Позивача: Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (Приватного підприємця) ОСОБА_2, с. Ільниця, Іршавського району, Закарпатської області,

До відповідача-1: Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (Приватного підприємця) ОСОБА_3, с. Обава, Мукачівського району, Закарпатської області,

До відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ествуд», м. Іршава, Закарпатської області (фактична: с. Сіль, 182, Великоберезнянський район, Закарпатської області),

Про: стягнення 165 940,00 грн. збитків, в т.ч. 4 520,00 грн. - витрат за послуги на митному пості, 20 000,00 грн. - оплати за понаднормовий простій автомобіля з розрахунку: 40 діб по 500,00 грн.; 91 420,00 грн. - недоотриманий прибуток, 10 000,00 грн. - витрат на юридичні послуги; 40 000,00 грн. - моральної шкоди та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: не прибув;

від відповідача-1: не прибув;

від відповідача-2: не прибув.

Права та обов'язки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв та клопотань про відвід суддів - не надходило.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2016 року, справу № 907/1268/15 Господарського суду Закарпатської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А. та Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 року скаржнику поновлено строк на подання апеляційної скарги та ухвалою суду від 26.09.2016 р. прийнято апеляційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2, б/н від 12.09.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/4582/16 від 21.09.2016 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 19.10.2016 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази - оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи (том ІІ, а. с. 7, 10,11, 12,13).

У судове засідання, яке відбулося 19.10.2016 р. прибув представник апелянта, подав оригінали довіреностей на представництво інтересів ТзОВ «Юридично-охоронна антиколекторна компанія «Ваша Надія» та ФОП ОСОБА_2, оригінал опису вкладення у цінний лист та фіскальний (поштовий) чек, якими підтвердив надсилання апеляційної скарги відповідачам у справі (том ІІ, а.с. 36, 37, 38, 39 40, 41), щодо сплати судового збору зазначив, що сплатив судовий збір при поданні апеляційної скарги перший раз (вх. № 0251-14/8678/16 від 30.06.2016), оригінал квитанції знаходиться в матеріалах справи, надав пояснення по суті апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати повністю рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016 р. по справі № 907/1268/15 і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити повністю.

Від відповідача-1 по справі представник не прибув, за вх. № ЛАГС 01-14/2411/16 від 18.10.2016 р. на адресу суду поступило електронне повідомлення № 10, про неотримання апеляційної скарги та доданих до неї документів, у зв'язку з чим просить суд направити на адресу відповідача-1: копію апеляційної скарги та додані до неї документи (том ІІ, а.с. 24).

Від відповідача-2 - представник не прибув, про причини неприбуття суд не повідомив, кореспонденція, яка скеровувалася на юридичну адресу Товариства повернулася без вручення адресату з написом працівника поштового відділення, про відсутність за вказаною адресою такого підприємства (том ІІ, а.с. 10, 11, 12).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 р. розгляд справи було відкладено на 09.11.2016 р., про що сторони були належним чином повідомлені, згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України та, зокрема, представник апелянта, особисто, під розписку (том ІІ, а. с. 44-45/зворот, 46, 47, 48, 50, 51).

У судове засідання, яке відбулося 09.11.2016 р. представники сторін - не з'явилися.

Від відповідача-1 за вх. № ЛАГС 01-14/2481/16 від 08.11.2016 р. на адресу суду поступило електронне повідомлення № 6, про неотримання апеляційної скарги, у зв'язку з чим, СПД-ФО ОСОБА_3 просить суд припинити апеляційне провадження у справі (том ІІ, а.с. 52).

Ухвалою суду від 09.11.2016 р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представників сторін, розгляд справи відкладено на 16.11.2016 р., про що сторони були належним чином повідомлені згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України (том ІІ, а.с. 55-56/зворот).

У судове засідання, яке відбулося 16.11.2016 р. представник апелянта не прибув, однак, представник апелянта приймав участь у судовому засіданні, яке відбулося 19.10.2016 р., подав: оригінали довіреностей на представництво інтересів ТзОВ «Юридично-охоронна антиколекторна компанія «Ваша Надія» та ФОП ОСОБА_2, оригінал опису вкладення у цінний лист та фіскальний (поштовий) чек, якими підтвердив надсилання апеляційної скарги відповідачам-1 та 2 у даній справі (том ІІ, а.с. 36, 37, 38, 39 40, 41), апеляційну скаргу підтримав, надав пояснення по суті апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати повністю рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016 р. по справі № 907/1268/15 і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити повністю.

Від відповідача-1 по справі представник не з'явився, через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду від представника відповідача-1 подано відзив на апеляційну скаргу б/н від 14.09.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-04/8279/16 від 16.11.2016 р.) в якому просить залишити рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016 р. по справі № 907/1268/15 без змін, а апеляційну скаргу позивача Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 без задоволення, також до відзиву представником долучено копію свідоцтва про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_3 та оригінал фіскального чеку, як доказ надсилання відзиву на апеляційну скаргу апелянту.

Від відповідача-2, 16.11.2016 р. за вх. № 01-04/8258/16 на адресу Львівського апеляційного господарського суду поступив лист, з тексту якого вбачається, що: 1) ТзОВ «Ествуд» не подавало замовлення на перевезення вантажу; 2) Не підписувало ніяких угод-договорів ні з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, ні з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2; 3) «Як доказ є, всі контракти ТзОВ «Ествуд» заключні по договорам, що поставляє покупцеві товар на умовах EXW (склад). Цей доказ зареєстрований на Ужгородській митниці» та зазначив свою фактичну адресу: с. Сіль, 182, Великоберезнянський район, Закарпатської області (докази - у справі).

Колегія суддів, враховуючи, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також, що сторони своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, представник апелянта приймав участь у судовому засіданні 19.10.2016 р., відповідач-1 надсилав на адресу суду електронні листи, а відповідач-2 лист-пояснення по даній справі, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду апеляційної скарги по справі № 907/1268/15, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 р. (том ІІ, а.с. 5-6) поновлено скаржнику встановлений для апеляційного оскарження строк по справі № 907/1268/15, ухвалою суду від 26.09.2016 р. (том ІІ, а.с. 5-6) апеляційну скаргу апелянта, б/н від 12.09.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/4582/16 від 21.09.2016 р.) прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 19.10.2016 р., про що сторони були належним чином, під розписку, рекомендованою поштою, повідомлені, докази - в матеріалах справи (том ІІ, а. с. 7,10,11,12,13).

У судове засідання, яке відбулося 19.10.2016 р. прибув представник апелянта, подав оригінали довіреностей на представництво інтересів ТзОВ «Юридично-охоронна антиколекторна компанія «Ваша Надія» та ФОП ОСОБА_2, оригінал опису вкладення у цінний лист та фіскальний (поштовий) чек, якими підтвердив надсилання апеляційної скарги відповідачам 1 та 2 у справі (том ІІ, а.с. 36, 37, 38, 39 40, 41), щодо сплати судового збору зазначив, що сплатив судовий збір при поданні апеляційної скарги перший раз (вх. № 0251-14/8678/16 від 30.06.2016), оригінал квитанції знаходиться в матеріалах справи, надав пояснення по суті апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати повністю рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016 р. по справі № 907/1268/15 і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити повністю. З підстав зазначених в ухвалах Львівського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 р. та від 09.11.2016 р. розгляд справи відкладався, про що сторони були належним чином повідомлені, згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України (том ІІ, а. с. 44-45/зворот, 46, 47, 48, 50, 51, 55-56/зворот), при цьому, судом апеляційної інстанції участь повноважних представників сторін обов'язковою не визнавалась.

Згідно, норм чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість представника скаржника бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до абз. 1 п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засіданні.

Відповідно до Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом ДСАУ № 28 від 20.02.2013 р., перший, належним чином підписаний, примірник процесуального документа (ухвали, рішення, постанови) залишається у справі; на звороті у лівому нижньому куті цього примірника проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправку документа, що містить: вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена. Дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам або іншим учасникам судового процесу (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 13.08.08р. № 01-8/482).

З матеріалів справи вбачається, що судом апеляційної інстанції на адресу сторін у даній справі ухвалу про поновлення скаржнику встановленого для апеляційного оскарження строку та ухвалу про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення справи до розгляду було надіслано сторонам з повідомленням про вручення (том ІІ, а. с. 7, 10, 11, 12, 13), ухвали суду про відкладення розгляду даної справи, у порядку передбаченому Інструкцією з діловодства в господарських судах України, що підтверджується штампом суду з відміткою про відправку документа (том ІІ, а. с. 44-45/зворот, 46, 47, 48, 50, 51, 55-56/зворот).

Відтак, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що сторони по даній справі були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

Щодо клопотання відповідача-1 про припинення апеляційного провадження у зв'язку з неотримання ним апеляційної скарги СПД-ФО ОСОБА_2 (том ІІ, а.с. 52), то колегія суддів оглянувши та дослідивши в цій частині подані представником апелянта у судовому засіданні 19.10.2016 р. докази, приходить до висновку, що скаржник надсилав і відповідачу-1 і відповідачу-2 - копію апеляційної скарги (том ІІ, а.с. 22, 23 та оригінали цих доказів - том ІІ, а.с. 36, 37 38, 39), а неотримання відповідачем-1, по-пошті, апеляційної скарги СПД-ФО ОСОБА_2, не може за наведених обставин слугувати підставою для припинення апеляційного провадження Львівським апеляційним господарським судом. Слід також зазначити, що приписами ГПК України не передбачено обов'язку для апеляційного суду надсилати сторонам по справі копій апеляційних скарг з доданими документами, як про це клопотав відповідач-1 у електронному повідомленні № 10 від 18.10.2016 р. (том ІІ, а.с. 24), тому таке клопотання відповідача-1 судом - відхилено. Разом з тим, відповідач-1, як сторона у даній справі, отримавши ухвали Львівського апеляційного господарського суду (докази про отримання - том ІІ, а. с. 47, 45/зворот, 56/зворот), не позбавлений був права в силу статті 22 ГПК України ознайомитися з матеріалами справи, зробити з них витяги, зняти копії, тощо.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду приходить до висновку, рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016 р. по справі № 907/1268/15 - залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області (судді Русняк В.С., Йосипчук О.С., Ремецькі О.Ф.) від 07.06.2016 року у справі № 907/1268/15, у задоволенні позову відмовлено повністю (том І, а.с. 172-173, 174-186).

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016 року по справі № 909/1268/15 апелянт/позивач (Суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа (Приватний підприємець) ОСОБА_2, звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том ІІ, а. с. 14-17), просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016 року у справі № 909/1268/15 і прийняти нове рішення, яким позовні витмоги задоволити повністю (п. 2 прохальної частини апеляційної скарги).

Апеляційну скаргу апелянт/позивач обґрунтовує тим, що місцевий господарський суд при постановленні рішення неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, відтак вважає, що оспорювань рішення постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Так, апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що місцевим господарським судом не було взято до уваги його письмові пояснення щодо заявленого позову, зокрема, що причиною завданих збитків перевізнику стало відкликання 02.10.2015 р. ТзОВ «Ествуд» митної декларації (CMR) № 336796, яка була подана вказаним Товариством для митного оформлення вантажу, а в подальшому документи до митного оформлення не подавалися; що суд дійшов неправильного висновку про те, що вказана митна декларація є договором міжнародного автомобільного перевезення, оскільки на думку апелянта, остання є неіснуючою, так як була відкликана; що місцевий суд не взяв до уваги наявності договірних домовленостей між ТзОВ «Ествуд» та ФОП ОСОБА_3 та не надав належної правової оцінки даному факту; що оскільки водій знаходився 42 доби в зоні митного контролю, у зв'язку з неподанням ТзОВ «Ествуд» після відкликання CMR № 336796 документів для митного оформлення вантажу, позаяк не міг залишити вантаж за цілісність якого відповідав, стверджує, що відшкодування моральної шкоди є оправданою вимогою.

Апелянт в апеляційній скарзі, звертає увагу суду, повторно, покликаючись на раніше наведені ним в апеляційній скарзі обставини, просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016 року у справі № 909/1268/15 і прийняти нове рішення, яким позовні витмоги задоволити повністю.

Колегією суддів встановлено, що апелянт/позивач: ОСОБА_2 є Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою (Приватним підприємцем), місце проживання: АДРЕСА_1, йому присвоєно ідентифікаційний № НОМЕР_1, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_5 (том І, а.с. 20), право надання послуг ОСОБА_2 з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом підтверджується Ліцензією серії НОМЕР_6, видана Міністерством транспорту і зв'язку України 18.04.2010 р., строк дії Ліцензії - не обмежений (том І, а.с. 21).

Відповідач-1: ОСОБА_3 є Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою (Приватним підприємцем), місце проживання: АДРЕСА_2, дата державної реєстрації підприємця-фізичної особи: 15.08.2008 р. номер запису: 0003842, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ (том І, а.с. 39-40).

Відповідач-2: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ествуд», є юридичною особою. Йому присвоєно , місцезнаходження юридичної особи: 90100, Закарпатська обл., Іршавський р-н, м. Іршава, вул. Білецька, 61, що підтверджується Спеціальним витягом з ЄДРПОУ,ФОП та ГФ (том І. а.с. 24-25) (фактична адреса: с. Сіль, 182, Великоберезнянський район, Закарпатської області).

Як вбачається з матеріалів даної справи, Позивач звернувся до господарського суду Закарпатської області з позовом, який заявлено до відповідача-1 та відповідача-2, просить заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовні заяві, та стягнути з відповідачів на свою користь 165 940,00 грн. збитків, в т.ч. 4 520,00 грн. - витрат за послуги на митному пості, 20 000,00 грн. - оплати за понаднормовий простій автомобіля з розрахунку: 40 діб по 500,00 грн.; 91 420,00 грн. - недоотриманий прибуток, 10 000,00 грн. - витрат на юридичні послуги; 40 000,00 грн. - моральної шкоди, судові витрати покласти на відповідачів.

Колегія суддів, розглянувши зібрані місцевим господарським судом докази у справі № 907/1268/15 та подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, 02.10.2015 р. було укладено договір-заявку за № 10 на перевезення вантажу (дрова в ящиках), автомобілем НОМЕР_2, НОМЕР_3 з Великого Березного (Закарпатська область, Україна) до Тренто (Італія) (том І, а.с. 17).

Умовами даного договору-заявки сторонами обумовлено умови перевезення вантажу за маршрутом: Великий Березний (Закарпатська обл., Україна) - Тренто (Італія), дата завантаження: 02.10.2015; адреса завантаження: Великий Березний (Закарпатська область, Україна); дата вивантаження: по прибутті; адреса вивантаження: Тренто (Італія); вантаж: дрова в ящиках; вага вантажу: до 24 т.; автомобіль: НОМЕР_4; ПІБ водія: ОСОБА_5; фрахт: 980 Є; умови розрахуну: 1000 Є готівка на вивантаженні (980 Є оплата за ваш автомобіль + 20 Євро експедиційних скинути на картку Приватбанку); зазначено контактних осіб на завантаженні та вивантаженні; адреса митного оформлення: Ужгород; прикордонний перехід: на вибір; адреса розмитнення: Горіція; оригінали документів (CMR, акти, рахунки, договір) обов'язково відправити на поштову адресу: АДРЕСА_3. Зазначений Договір-Заявка містить також Обов'язкові умови, зокрема, передбачено відповідальність за не дотримання умов заявки, за не подачу автомобіля під завантаження, правильне розташування вантажу, за збереження вантажу з моменту його завантаження до моменту вивантаження, та обов'язок перевізника (позивача) негайно повідомити замовника-експедитора (відповідача-1) при зміні зазначених даним договором умов.

Договір-Заявку підписано зі сторони замовника-експедитора ФОП ОСОБА_3 та перевізником - ФОП ОСОБА_2

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За умовами ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

У ч. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний вище правочин (том І, а. с. 17), укладений сторонами у письмовій формі договору-заявки, містить предмет договору, найменування сторін та їх юридичні адреси, ціну (сума фрахту) договору, строк виконання договору (термін доставки), передбачено відповідальність сторін, контактних осіб, митне оформлення, митний перехід, місце завантаження та розвантаження зазначеного у договорі-заявці вантажу, погоджено порядок внесення змін та доповнень до даного договору, додаткові умови. У Договорі-заявці зазначено, що скан-копія має силу оригіналу. Зазначений Договір-заявка укладено між сторонами (Перевізником та Замовником-Експедитором) у письмовій формі, підписано повноважними представниками двох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що не суперечить ст.ст. 207, 208 ЦК України, є правомірним правочином, відповідно до ст. 204 ЦК України, оскільки апелянтом не доведено перед судом зворотнього.

У статті 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» від 01.07.2004р. № 1955-ІУ (із змінами і доповненнями, чинними на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що:

транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів;

транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів;

експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування;

клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, враховуючи плату експедитору;

перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов'язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником;

учасники транспортно-експедиторської діяльності - клієнти, перевізники, експедитори, транспортні агенти, порти, залізничні станції, митні брокери та інші особи, що виконують роботи (надають послуги) при перевезенні вантажів.

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають при транспортному експедируванні вантажів усіма видами транспорту, крім трубопровідного (стаття 2 Закону).

Відповідно до статті 316 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Аналогічні приписи містить ст. 929 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України).

Отже, Договір-заявка № 10 від 02.10.2015 р. на перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні за своїми основними та неосновними (другорядними) ознаками містить всі істотні умови договору транспортного експедирування.

Правовідносини транспортного експедирування, регулюються статтею 316 ГК України та статтями Глави 65 ЦК України, правовідносини перевезення вантажів (статтями Глави 64 ЦК України).

Слід також зазначити, що правовідносини перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні регулюються: Конвенцією про договір міжнародного дорожного перевезення вантажів /«Конвенцией о договоре международной дорожной перевозки грузов» (КДПГ) (Женева, 19 травня 1956 р.), Цивільним кодексом України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про транспорт», Статутом автомобільного транспорту, іншими нормативними актами України. До Конвенції, що підписана в м. Женеві 19 травня 1956 року, Союз РСР приєднався 1 серпня 1983 року, і вона стала чинною для нього з 1 червня 1986 р. Відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року Україна є правонаступником прав і обов'язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки Крім того, на підставі постанови Верховної Ради України від 17 вересня 2002 року «Про приєднання України до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів» (Віденська конвенція) Україна приєдналася до Конвенції. Відповідно до статті 34 Віденської конвенції, коли частина або частини території держави відокремлюються і утворюють одну або декілька держав, незалежно від того, чи продовжує існувати держава-попередниця, будь-який договір, що був у силі на момент правонаступництва держав стосовно всієї території держави-попередниці, продовжує бути у силі стосовно до кожної утвореної таким чином держави-наступниці. Законом України «Про дію міжнародних договорів на території України» від 10.12.2001 р. встановлено, що укладені і належним чином ратифіковані Україною міжнародні договори становлять невід'ємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Відповідно до частини третьої статті 4 ГПК України, якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 5 Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДПГ) (Женева, 19 травня 1956 р.) передбачено, що накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником (транспортером), при цьому ці підписи можуть бути надрукованими або замінені штемпелями відправника і перевізника (транспортера), якщо це допускається законодавством країни, в якій складена накладна. Перший примірник накладної передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій зберігається перевізником (транспортером). Статтею 6 Конвенції визначено реквізити, які мають бути вказані в накладній на міжнародне перевезення вантажів. Пунктом 1 статті 7 Конвенції передбачено, що відправник несе відповідальність за всі затрати (издержки) і збитки, спричинені йому в наслідок неточності або недостатності: а) вказівок, згаданих в підпунктах b), d), e), f), g), h) і j) пункту 1 статті 6; b) вказівок, згаданих в пункті 2 статті 6; с) всіх інших вказівок або інструкцій, які даються відправником для складання накладної або для включення в неї. Як зазначено у п. 1 статті 9 Конвенції, накладна, оскільки не доказано протилежного, служить доказом умов договору і посвідченням прийняття вантажу перевізником (транспортером). Згідно п. 2 Конвенції, при відсутності в накладній мотивованих застережень, наявна презумпція, що вантаж і його упаковка були зовнішньо в справному стані на момент прийняття вантажу перевізником і що число вантажних місць, а також розмітка і номера відповідали вказівкам накладної. Статтею 11 Конвенції визначено, що відправник зобов'язаний до передачі вантажу приєднати до накладної або надати в розпорядження перевізника необхідні документи і повідомити всі необхідні дані для виконання митних або інших формальностей (п.1.). Згідно з п. 2 статті 11 Конвенції, перевірка правильності та повноти цих документів не лежить на обов'язках перевізника (транспортера). Відправник відповідає перед перевізником за всілякі збитки (всякий ущерб), який може бути спричинений відсутністю, недостатністю або неправильністю цих документів і відомостей, за виключенням випадків вини перевізника. Перевізник несе відповідальність на тих же засадах, що і комісіонер, за наслідки втрати або неправильного використання документів, згаданих у накладній, долучених до неї або вручених йому; суму, яка належиться до відшкодування не повинна, однак, перевищувати ту, яка належала би до оплати у випадку втрати вантажу (п. 3 ст. 11 Конвенції). Статтею 13 Конвенції визначено, що по прибуттю вантажу на місце, передбачене для його здачі, одержувач має право вимагати передачі йому другого примірника накладної і передачі йому вантажу, при цьому ним видається відповідна розписка в прийнятті. Статтями 14, 15, 16 Конвенції передбачені дії перевізника при неможливості передачі вантажу одержувачу, відмову вантажоодержувача від отримання вантажу тощо. Відповідно до статті 19 Конвенції, признається, що мало місце прострочення, якщо вантаж не був доставлений в договорений строк або при відсутності договореного строку, приймаючи до уваги обставини, в яких перевезення проводилось, а при частковому завантаженні приймаючи до уваги час, необхідний для складання партії вантажу частинами в нормальних умовах, - фактична тривалість перевезення перевищує час, необхідний при звичайних умовах для виконання перевезення старанним перевізником. У всіх інших випадках, згідно статті 30 Конвенції, якщо одержувач прийняв вантаж і не встановив стану вантажу в присутності перевізника або саме пізніше в момент прийняття вантажу, коли мова йде про очевидні втрати або пошкодження, або протягом семи днів з дня прийняття вантажу, не враховуючи неділі і інших вихідних днів, коли мова йде про непомітні зовні втрати або пошкодження, не вчинив перевізнику застережень, які вказують на загальний характер втрат або пошкоджень, вважається, оскільки не доказано зворотнього, є наявною підстава для презумпції, що вантаж був прийнятий в стані, описаному у накладній. Прострочення в доставці вантажу може привести до сплати відшкодування лише в тому випадку, якщо було вчинено письмове застереження («письменная оговорка») протягом 21 дня з дня передачі вантажу в розпорядження одержувача (п. 3 ст. 30 Конвенції). При передачі вантажу уповноваженій особі вантажоодержувача за договором, без застережень, перевезення вважається закінченим.

Міжнародна транспортна накладна (CMR) є єдиним документом для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника, оприбуткування їх у вантажоодержувача, а також для складського, оперативного та бухгалтерського обліку.

Вимоги до Міжнародної транспортної накладної (CMR) викладені у ст. ст. 5, 6, 9, 11 Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДПГ) (Женева, 19 травня 1956р.) та ст. 47 Статуту автомобільного транспорту Української РСР.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, позивачем на підставі даного договору-заявки було прийнято для перевезення за маршрутом: Великий Березний (Закарпатська обл. Україна) - Тренто (Італія) відповідний вантаж: дрова в ящиках.

Згідно міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) №336796 без дати (надалі - CMR № 336796) відправником вантажу є ТзОВ "Ествуд", у графі 2 вказано одержувача вантажу - фірма Рафаелло (Raffaelo s.r.o.), Krcmeryho 79, 03321 Mosovce, Словаччина, у графі З вказано місце розвантаження вантажу - Словаччина, у графі 4 вказано місце та дату завантаження вантажу - смт. Великий Березний, у графах 6,7.8.9 найменування вантажу: дрова паливні, колоті, місць - 24 ящиків-піддонів, А/м 08454РЕ/06473РЕ, у графі 16 зазначено перевізника - ФОП ОСОБА_2, транспортний засіб (державний номер НОМЕР_7, водій ОСОБА_6).

Штемпелі на CMR містять інформацію про дату надходження товару під митний контроль у митниці відправлення - Закарпатській митниці, а саме - 02.10.2015р. Відповідна вантажно-митна декларація не складалась.

Оскільки, в нашому випадку, передача вантажу уповноваженій особі вантажоодержувача на підставі міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) №336796 за місцем призначення - не відбулася, перевезення вважається не закінченим, однак, при цьому відсутні підстави вважати міжнародну товарно-транспортну накладну (CMR) №336796 «неіснуючою», як стверджує апелянт в апеляційній скарзі.

Відповідальність за неналежне оформлення міжнародної товарно-транспортної накладної та інші порушення, що стосуються перевезення вантажів у міжнародному сполученні визначена, як приписами Конвенції про договір міжнародного дорожного перевезення вантажів /«Конвенцией о договоре международной дорожной перевозки грузов» (КДПГ) (Женева, 19 травня 1956 р.), так і передбачена нормами національного законодавства, зокрема, ст. 934 ЦК України та главою 51 ЦК України, ст.ст. 920 - 924, 925, 928 ЦК України, главою 32 Господарського кодексу України та договором.

Апелянт/позивач стверджує, що внаслідок розбіжностей у адресах розмитнення та маршруту вантажу, автомобіль не зміг пройти відповідне митне оформлення, перебуваючи на митному пості 42 доби, наслідок чого йому відповідачами завдано відповідних збитків у вигляді 4520,00 грн. витрат по оплаті послуг на митному пості, 20000,00 грн. оплати за понаднормовий простій автомобіля, 91420,00 грн. не отриманого прибутку, 10000,00 грн. оплати вартості юридичних послуг та 40000,00 грн. моральної шкоди.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні регулюються главою 32 Господарського кодексу України, главами 64, 65, 51 Цивільного кодексу України, Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19.05.1956 р. в м. Женеві (Швейцарія). Україна приєдналася до вказаної Конвенції 01.08.2006 р.

За приписами ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену оплату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносаменту або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За приписами статей 9 Конституції України та 19 Закону України "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Пунктом 1 статті 1 Конвенції встановлено, що вона застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою автомобілів у випадку, коли місце прийняття до перевезення вантажу та місце, передбачене для його здачі, знаходяться на території двох різних держав, одна з яких є учасником Конвенції.

За статтями 4 та 9 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Із зазначеною нормою кореспондується частина 2 статті 307 Господарського кодексу України.

Враховуючи, що міжнародна транспортна накладна CMR № 336796 містить всі вищезазначені відомості, це дозволяє вважати її договором міжнародного автомобільного перевезення, а до спірних правовідносин, що склалися між сторонами, слід застосовувати положення Конвенції.

Разом з тим, вищезазначені умови чинного законодавства передбачають обов'язковість узгодження перевізником та вантажовідправником узгодження розмірів відповідних штрафних санкцій за понаднормовий простій автомобіля, невиконання обов'язку щодо своєчасного повідомлення про зміну умов договору перевезення, тощо.

Апелянт/позивач просить стягнути з відповідачів 4520,00 грн. витрат по оплаті послуг на митному пості, 20000,00 грн. оплати за понаднормовий простій автомобіля, 91420, 00 грн. не отриманого прибутку, 10000,00 грн. оплати вартості юридичних послуг та 40000,00 грн. моральної шкоди за порушення вимог чинного законодавства при здійсненні перевезення вантажу, які задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 929 ЦК України та ч.1 ст. 316 ГК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Згідно наявного у справі Договору-заявки №10 від 02.10.2015 р. встановлено обов'язок перевізника негайно інформувати експедитора за телефонами, указаними в заявці про всі ускладнення, що виникли в процесі завантаження, митного оформлення, транспортування і розвантаження вантажу, у тому числі, про вимушені затримки транспортних засобів на шляху прямування, аваріях та інших випадках, що перешкоджають своєчасній доставці. Своєчасно інформувати експедитора про виникнення простою транспортного засобу.

Відповідно до умов даного Договору-заявки у разі ненадання вантажу або несвоєчасного завантаження автотранспортного засобу до перевезення вантажу протягом 48 годин з моменту прибуття автотранспорту на завантаження перевізник має право вимагати від експедитора сплати штрафу в сумі, що становить 800,00 грн. по території Європи і країн СНГ, 500,00 грн. по території України.

Скаржник зазначає, що внаслідок допущених помилок у оформленні Договору-заявки та міжнародної товарно-транспортної накладної, ним не було своєчасно виконано взяті на себе зобов'язання із перевезення вантажу, що в свою чергу спричинило простій автомобіля під митним контролем 42 доби.

Разом з тим, Апелянт/позивач доказів на підтвердження того, що ним вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання, як це обумовлено Договором-заявкою, суду не подав. Не надав таких доказів апелянт і до апеляційної скарги, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Як свідчать матеріали даної справи, апелянтом/позивачем не подано суду доказів щодо належного та своєчасного повідомлення вантажовідправника чи замовника - експедитора (відповідачів -1 та 2 по даній справі) про ускладнення, що виникли в процесі завантаження, митного оформлення, транспортування і розвантаження вантажу, у тому числі, про вимушені затримки транспортних засобів на шляху прямування, про виникнення простою транспортного засобу, тощо.

Окрім того, умовами Договору-заявки та чинним законодавством не передбачено обов'язку експедитора чи вантажовідправника відшкодовувати перевізнику витрати по оплаті послуг митного посту.

Відтак, місцевий господарський суд прийшов до правомірного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів 4520,00 грн. витрат по оплаті послуг на митному пості, 20000,00 грн. оплати за понаднормовий простій автомобіля задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина 2 статті 22 Кодексу).

Отже, поняття "збитки" включає в себе так звану упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. В даному випадку мова йдеться не про реальні втрати особи, які вона зробила або зробить, а про ті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права.

Статті 224, 225 ГК України визначають порядок відшкодування збитків за порушення господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 224 ГК України. учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, факт понесення збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вину. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Згідно ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема:

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором (ч. 2 ст. 623 ЦК України).

З наведених положень випливає, що збитки, як категорія цивільно-правової відповідальності, являють собою ті негативні наслідки, що виникають як невідворотний результат порушення законних прав та інтересів особи, де збитки є наслідком, а протиправна поведінка заподіювача шкоди - причиною. Таким чином, застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків можливе лише за наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненими збитками, а також вини порушника в їх заподіянні.

Відповідно до ст. 33 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В даному випадку, це стосувалося апелянта/позивача, який мав довести перед судом факт порушення відповідачами його прав, чи неналежного виконання відповідачами свого зобов'язання за договором, наявності та розміру збитків, наявності причинно - наслідкового зв'язку між порушенням та понесеними збитками.

Апелянтом/позивачем не доведено факту порушення відповідачами своїх зобов'язань за договором-заявкою, не надано доказів протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) відповідачів, що призвело до понесення позивачем збитків на заявлену суму, наявності причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками.

Твердження скаржника про ухилення відповідачів від виконання своїх договірних зобов'язань не підтверджені належними засобами доказування в розумінні статей 33, 34 ГПК України. Крім того, апелянтом/позивачем не додано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції жодного розрахунку, доказів на підтвердження розміру заявленої до стягнення суми упущеної вигоди.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що в порушення статей 33, 34 ГПК України скаржник не надав суду належних доказів та не довів факту спричинення відповідачами йому збитків, тому вимоги про стягнення 91420, 00 грн. збитків у вигляду упущеної вигоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про стягнення 40000,00 грн. моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно ч. 1 якої, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

Згідно п. 1 Постанови пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами України, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (п. 3 Постанови пленуму ВСУ).

Згідно з абз. 2, 3 Постанови пленуму Верховного суду України відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (абз. 2, 3 п. 5 Постанови пленуму Верховного Суду України).

Згідно абз. 1 п. 9 Постанови пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Звертаючись з вимогою про відшкодування 40000,00 грн. моральної шкоди апелянт/позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що апелянтом/позивачем в порушення статей 33, 34 ГПК України належними і допустимими доказами не доведено наявність в діях відповідачів повного складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як стягнення моральної шкоди.

Проаналізувавши положення чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Також скаржник/позивач просить стягнути з відповідачів суму 10000,00 грн. вартості оплати юридичних послуг, які до задоволення не підлягають з огляду на таке.

Відповідно до статті 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У пунктах 6.3 - 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Натомість, апелянтом/позивачем не доведено суду факту сплати даних витрат, а також не подано документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України). Підсумовуючи вищенаведене, слід зазначити, що апелянтом/позивачем всупереч положенням ст. 33 ГПК України, не доведено належними та допустимими доказами наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, дослідивши всі обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта/позивача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016 р. у справі № 907/1268/15 - без змін.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 35, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016 року у справі № 907/1268/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Закарпатської області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.

16.11.2016 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 18.11.2016 р.