КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа№ 01-23/903/334/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від першого відповідача - Якимчук М.В., довіреність № 2519/33/2-16 від 11.11.2016;

від другого відповідача - Стасюк Т.Д., представник за довіреністю №850/2-19.16 від 17.10.2016;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 у справі №01-23/903/334/16 (суддя Турчин С.О.) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Волинської обласної ради та Волинського обласного дитячого територіального медичного об'єднання про визнання пункту договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до господарського суду з позовом до Волинської обласної ради та Волинського обласного дитячого територіального медичного об'єднання про визнання пункту договору недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.07.2016 у справі №01-23/903/334/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При ухваленні даного рішення суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання п. 7.6 договору оренди недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 у справі №01-23/903/334/16 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на невідповідність пункту 7.6. договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна положенням ч. 1 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п. 10.3. Положення про оренду нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 13.05.2011 №4/6 та положенням типового договору оренди, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 13.05.2011 року.

Представники відповідачів в судовому засіданні 14.11.2016 заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Позивач правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від позивача до суду не надійшло.

Враховуючи наведене вище, а також те, що представник апелянта був присутній у судовому засіданні 10.10.2016 та надав пояснення по суті вимог за апеляційною скаргою, отже його позиція є зрозумілою, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Волинською обласною радою (орендодавець), Волинським обласним дитячим територіальним медичним об'єднанням (балансоутримувач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 31.12.2015 укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Волинської області (далі - договір оренди).

Відповідно до п. 1.2. договору оренди, балансоутримувач передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст області (далі - майно), що розміщене за адресою: АДРЕСА_1, корисною площею 17,5 кв.м., що знаходиться на балансі Волинського обласного дитячого територіального медичного об'єднання (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку і становить за незалежною оцінкою або залишковою балансовою вартістю 89600,00 грн.

Майно здається в оренду для торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами (п. 1.3.).

Передача майна в оренду здійснюється за актом приймання-передачі, в якому зазначається перелік та стан майна, що орендується та інші відомості за узгодженням сторін (п. 1.4.).

Згідно із п. 2.1. договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акту приймання-передачі майна.

Відповідно до п. 3.1. договору оренди, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання орендної плати за користування майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженої рішенням обласної ради від 13.05.2011 № 4/46, або за результатами конкурсу на право оренди майна і становить на дату укладання договору 1120,00 грн. Зазначена величина орендної плати не включає ПДВ. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному чинним законодавством.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному розмірі, підлягає індексації і стягується безспірно на користь орендодавця за весь період заборгованості з урахуванням пені за кожен день затримки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (НБУ), що діяла у період, за який сплачується пеня (п. 3.3. договору оренди).

Згідно із п. 3.6. договору оренди, орендар сплачує орендну плату, визначену в пункті 3.1 (з врахуванням офіційного рівня інфляції) щомісячно до 10 числа відповідно до рахунків виставлених балансоутримувачем.

Строк дії договору оренди складає з 16.01.2016 року по 16.12.2019 року включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Термін дії договору може бути скорочений лише за згодою сторін. (п. 7.1., п. 7.3., п. 7.5. договору оренди).

Згідно із п. 7.6. договору оренди, договір може бути розірваний однією із сторін при умові письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів.

Відповідно до п. 7.7. договору оренди, чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації орендованого майна орендарем; загибелі об'єкта оренди; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства орендаря; ліквідація юридичної особи, яка була орендарем; у разі смерті орендаря (якщо орендарем є фізична особа).

Пунктом 7.8. договору оренди, договір може бути розірваний з ініціативи орендодавця або балансоутримувача в судовому порядку у разі: несплати орендарем орендної плати та інших, передбачених цим договором платежів протягом двох місяців; навмисного або необережного погіршення стану орендованого майна; використання орендованого майна для цілей, не передбачених у пункті 1.3 цього договору; передачі всіх чи частини орендованих приміщень (майна) в суборенду третім юридичним чи фізичним особам без орендодавця, баласоутримувача та постійної комісії обласної ради з питань використання майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області; в разі невиконання орендарем взятих на себе обов'язків, передбачених пунктом 5.2 цього договору.

Позивач просить визнати пункт 7.6. договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Волинської області від 31.12.2015 недійсним, посилаючись на невідповідність його положенням ч. 1 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п. 10.3. Положення про оренду нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 13.05.2011 №4/6 та положенням типового договору оренди, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 13.05.2011 року.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні вказаної вимоги.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з наведеним висновком, з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Укладаючи договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Волинської області від 31.12.2015 сторони у пункті 7.6. передбачили, що договір може бути розірваний однією із сторін при умові письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів.

Стаття 627 Цивільного кодексу України унормовує, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 цього ж Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Згідно з приписами статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом

У ч. 1 ст. 604 Цивільного кодексу України закріплено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Стаття 651 Цивільного кодексу України визначає, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем. Договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Згідно частини 2 статті 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Отже, орендодавець та орендар провели певну підготовчу роботу з питання укладення договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є власністю територіальних громад сіл, селиш, міст Волинської області.

Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів, що в період підготовки договору оренди позивач висловлював намір щодо викладення в іншій редакції спірного пункту договору оренди у зв`язку з його невідповідністю чинному законодавству України.

Таким чином, орендар фактично прийняв визначені умови договору оренди шляхом його підписання та прийняття об`єкту оренди в своє користування.

З огляду на викладене, підписавши таку редакцію договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є власністю територіальних громад сіл, селиш, міст Волинської області у редакції, яка, серед іншого, відповідає Положенню, сторони погодили відповідну можливість розірвання, що передбачає певну процедуру - попередження, умови про строк - тридцять календарних днів.

Отже, укладаючи договір з наявністю у ньому п. 7.6, позивач усвідомлював його зміст, вчиняв правочин з власної волі, добровільно, розуміючи наслідки своїх дій та відповідно погодив з відповідачами таку можливість.

Щодо посилань апелянта на невідповідність пункту 7.6. договору положенням типового договору оренди, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 13.05.2011 року, слід зазначити наступне.

Рішенням Волинської обласної ради від 04.05.2012 №11/47 було затверджено типовий трьохсторонній договір нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Волинської області.

Отже, станом на дату укладення (31.12.2015) між Волинською обласною радою (орендодавець), Волинським обласним дитячим територіальним медичним об'єднанням (балансоутримувач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна був чинний вказаний типовий договір, затверджений рішенням ради саме від 04.05.2012, а не від 13.05.2011 року, на який посилається апелянт.

Так, судом встановлено, що в типовому договорі, який був чинним на день укладення оскаржуваного договору, не міститься п. 7.6 з тим змістом, який зазначає апелянт.

Крім цього, в судовому засіданні представником першого відповідача на вимогу апеляційного суду надано належним чином засвідчену копію вказаного типового трьохстороннього договору нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Волинської області, затвердженого Рішенням Волинської обласної ради від 04.05.2012 №11/47.

Колегія суддів дослідивши вказаний типовий договір встановила, що умови укладеного між сторонами договору оренди не суперечать положенням вказаного типового договору.

Так, у договорі оренди лише конкретизуються певні умови типового договору, що в свою чергу не вважається відступленням від умов вказаного типового договору.

За наведених обставин, підстави для визнання п. 7.6 договору недійсним відсутні.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги судом відмовляється, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 у справі №01-23/903/334/16 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №01-23/903/334/16 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко