ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.11.2016 Справа № 904/8596/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат", м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Грін Компані", м. Дніпро

про визнання договору недійсним

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: представник ОСОБА_1, довіреність від 17.10.2016; представник ОСОБА_2, довіреність від 17.10.2016.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" (позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Грін Компані" (відповідач) про визнання недійсним договору від 22.09.2015 № ЗАлК-Д-2015-103, що укладений без наміру створити юридичні наслідки.

Відповідач відзив на позов та витребувані матеріали в судове засідання 13.10.2016 не надав, його представник в судове засідання не прибув, відповідачем заявлено клопотання відкласти розгляд справи через недостатність часу для підготовки до судового засідання.

Позивачем заявлено клопотання викликати в судове засідання засновника та директора відповідача для дачі пояснень щодо обставин укладення договору, витребувати у відповідача ліцензію на здійснення охоронної діяльності, акти виконаних робіт, документи щодо організації охорони об'єкта, інші докази надання послуг, витребувати з Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції інформацію щодо кількості звернень з приводу крадіжок майна Публічного акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" у період з 22.09.2015 по 21.02.2016.

Суд ухвалою від 13.10.2016 відхилив клопотання щодо витребування інформації з відділення поліції, оскільки у разі звернення до органів поліції з заявами про крадіжки майна позивач є потерпілою стороною і сам може отримати таку інформацію та надати її суду. Доказів неможливості отримати таку інформацію позивач не надав. Решту клопотань задовольнив частково.

27.10.2016 відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, позовні вимоги вважає необгрунтованими, спрямованими на ухиляння від виконання грошових зобов'язань за договором та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 03.11.2016 було оголошено переву до 16.11.2016.

09.11.2016 відповідач подав до суду клопотання про долучення до справи копії рішення господарського суду Запорізької області від 31.10.2016 у справі № 908/2276/16, яким було присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" заборгованість у сумі 937784,90 грн на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Грін Компані" за цим спірним договором від 22.09.2015 № ЗАлК-Д-2015-103.

Позивач у призначене судове засідання 16.11.2016 не забезпечив участі свого представника без пояснення причин.

Відповідач не заперечив проти розгляду справи за відсутності представника позивача.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

22.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Грін Компані"(далі - виконавець, відповідач) та Публічним акціонерним товариством "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" (далі - замовник, позивач) було укладено договір про надання послуг з охорони № ЗАлК-Д-2015-103 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується надавати за оплату послуги з охорони об'єктів та майна замовника, вказане у додатку 1 до цього договору (далі - об'єкт охорони), згідно з дислокацією контрольно-пропускних та контрольно-проїзних пунктів і постів замовника, що є додатком 2 до цього договору.

Плата за послуги охорони за кожний місяць визначена п.2.1 договору та становить 559064,08 грн, у тому числі ПДВ - 93177,35 грн.

Підпунктами 2.2.1 та 2.2.2 пункту 2.2 договору передбачено, що оплата здійснюється у безготівковій формі у гривнях шляхом перерахування зазначених коштів на банківський рахунок виконавця, вказаний у цьому договорі, у такому порядку:

50% суми, зазначеної у пункту 2.1 цього договору, - до 5 числа поточного місяця, а інші 50 % зазначеної суми - до 20 числа поточного місяця;

уточнюючий розрахунок, за наявності підстав, здійснюється до 15 числа місяця, наступного за місяцем, за який оплачується послуга.

На підтвердження факту надання послуг виконавець щомісяця складає відповідний акт (у двох примірниках) та надає його замовнику. Замовник повинен підписати наданий виконавцем акт та у тижневий строк повернути один його примірник виконавцю. Якщо замовник не повертає підписаний акт в тижневий строк та не надає обґрунтовану відмову від його підписання, такий акт вважається погодженим замовником без зауважень (п. 2.6 договору).

Відповідно до п.7.1 договору, термін його дії становить 2 роки - з 22.09.2015 до 23.09.2017 включно.

21.03.2016 договір був розірваний за згодою сторін на підставі укладеної між ними додаткової угоду №1 до договору.

Позивач звернувся до суду з наміром визнати недійсним договір про надання послуг з охорони № ЗАлК-Д-2015-103 від 22.09.2015. Підставою для визнання недійсним цього договору, на думку позивача, є відсутність у сторін договору намірів щодо надання та отримання послуг за вказаним договором через що такий договір в силу приписів статті 234 Цивільного кодексу України є фіктивним.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За твердженнями позивача цей договір є фіктивний в силу приписів ст. 234 Цивільного кодексу України, за яким фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Так, позивач посилається на те, що у сторін договору були відсутні наміри щодо надання та отримання послуг за вказаним договором. Як до, так і після укладання договору відсутні двосторонні акти, які б дозволяли прохід та розміщення на території комбінату охоронців із вказівкою їх прізвищ, ініціалів, посад, визначенням кола функцій та повноважень. Акти виконаних послуг за спірним договором не містять конкретного переліку послуг, які нібито надані відповідачем. Отже, договір, на думку позивача, укладався без наміру надавати будь-які послуги охорони, а лише з метою здійснення нарахувань за фіксованими розцінками. При цьому за період дії договору на території ПАТ "ЗАлК" було багато крадіжок.

Не погодившись з доводами позивача, відповідач заперечив проти позовних вимог, зазначивши, що у період з 22 вересня 2015 року по 21 березня 2016 року було надано позивачу послуги з охорони об'єктів та майна останнього відповідно до умов договору на загальну суму 3201161,22 грн, про що було складено та підписано сторонами договору відповідні акти здачі-прийняття наданих послуг, такі як: акт № С-0930/01 від 30.09.2015, акт № С-1031/02 від 31.10.2015, акт № С-1130/04 від 30.11.2015, акт № С-0105/01 від 31.12.2015, акт № С-0131/01 від 31.01.2016, акт № С-0229/01 від 29.02.2016, акт № С-0321/01 від 21.03.2016, без будь-яких заперечень та зауважень зі сторони позивача, що свідчить про належне та реальне виконання відповідачем власних зобов'язань за цим договором щодо обсягу та якості наданих послуг.

Однак, позивач свої грошові зобов'язання відповідно до договору виконав частково, станом на 23.02.2016 сплатив на користь позивача грошові кошти за надані послуги у загальному розмірі 2 263 376,32 грн, що підтверджується банківською випискою від 29.02.2016, у зв'язку з чим у позивача утворилась заборгованість перед відповідачем за надані послуги з охорони у розмірі 937 784,90 грн, що окрім іншого підтверджується актом звіряння розрахунків станом на 21.03.2016, підписаним обома сторонами.

Таким чином, спірний договір з 21 березня 2016 року є повністю виконаним з боку відповідача, що підтверджено належним чином оформленими первинними документами, а також частково виконаним позивачем.

За змістом ч. 2 ст. 202 Цивільного кодексу України договір є правочином.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Водночас, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 234 Цивільного кодексу України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

З матеріалів справи слідує, що позивачем жодними доказами не доведено відсутність наміру сторін договору щодо створення правових наслідків на момент вчинення даного договору, та більш того доводи позивача спростовуються фактичним виконанням договору його сторонами, що виключає у будь-якому разі кваліфікацію спірного договору про надання послуг з охорони як фіктивного, оскільки позивачем крім вчинення дій з прийняття отриманих послуг (підписання відповідних актів здачі-приймання) було також частково оплачено надані послуги, що свідчить про намір сторін на досягнення саме тих правових наслідків, що обумовлені спірним договором.

При цьому, суд приймає до уваги правову позицію Вищого господарського суду України, викладеною у п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із наступними змінами), за якою фіктивний правочин (ст. 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

До того ж слід зауважити, що спірний договір розірваний сторонами з 21.03.2016 відповідно до додаткової угоди №1, що підпадає під дію ч. 1 ст. 907 Цивільного кодексу України, за якою договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Пунктом 4 додаткової угоди №1 від 21.03.2016 до договору сторони дійшли згоди про те, що станом на 21 березня 2016 року за надання послуг з охорони позивач повинен сплатити відповідачу грошову суму у розмірі 937 784,90 грн, з ПДВ за період надання послуг з охорони з 01.02.2016 по 21.03.2016 включно.

Однак, в порушення взятих на себе зобов'язань заборгованість у погодженій сумі не була сплачена позивачем, що стало причиною звернення відповідача до суду за захистом свого порушеного права. За результатами розгляду справи № 908/2276/16 господарським судом Запорізької області 31.10.2016 прийнято рішення про повне задоволення позову щодо стягнення з ПАТ "ЗАлК" на користь ТОВ "Сіті Грін Компані" заборгованості у розмірі 937784,90 грн за договором про надання послуг з охорони № ЗАлК-Д-2015-103 від 22.09.2015.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши чинне законодавство суд не знаходить достатніх підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факт відсутності у сторін наміру створення правових наслідків на момент вчинення правочину. Рішенням господарського суду Запорізької області від 31.10.2016 у справі № 908/2276/16 встановлено та не потребує доказування в силу приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факт надання ТОВ "Сіті Грін Компані" послуг з охорони, а також часткової оплати цих послуг ПАТ "ЗАлК", що свідчить про визнання останнім отримання послуг з охорони. З огляду на що суд не вбачає умислу та ознаків фіктивності в діях сторін щодо виконання ними договору про надання послуг з охорони № ЗАлК-Д-2015-103 від 22.09.2015, а тому доводи позивача не узгоджуються з чинним законодавством України, наведеним вище у цьому рішенні.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити за необгрунтованістю та недоведеністю.

Витрати по сплаті судового збору у сумі 1378,00 грн покладаються на позивача відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 17.11.2016.

Суддя ОСОБА_3