КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2016 р. справа№ 910/13149/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

ОСОБА_1

секретар Ковальчук Р.Ю.;

за участю

представників: позивача ОСОБА_2;

відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши апеляційну скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Український виробничо-будівельний альянс "Центр"

на рішення Господарського суду м. Києва від 16.08.2016 р.

у справі № 910/13149/16 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "А.О. "Мрія-Інвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український виробничо-будівельний альянс "Центр"

про стягнення 50000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "А.О. "Мрія-Інвест" (далі позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український виробничо-будівельний альянс "Центр" (далі відповідач) про стягнення безпідставно набутих (помилково перерахованих) грошових коштів у сумі 50000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.07.2016 р. порушено провадження у справі № 910/13149/16.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.08.2016 р. у справі № 910/13149/16 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "А.О. "Мрія-Інвест" задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Український виробничо-будівельний альянс "Центр" подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду змінити та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, а також неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Так, в апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що договір про виконання робіт був укладений у письмовій формі, тобто у спрощений спосіб, містив оферту у вигляді пропозиції укласти договір та акцепту у вигляді прийняття цієї пропозиції, що підтверджується електронним листуванням та телефонними перемовинами між сторонами. Тому, скаржник вважає, що судом першої інстанції не з`ясовано вказані обставини та зроблено помилковий висновок про неукладеність такого договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2016 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/13149/16 та призначено її до розгляду на 08.11.2016 р.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "Український виробничо-будівельний альянс "Центр" та просив відмовити у її задоволенні.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, 26.01.2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "А.О. "Мрія-Інвест" перерахувало на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Український виробничо-будівельний альянс "Центр" № 2225 грошові кошти у сумі 50000,00 грн платіжним дорученням № 2025. У графі «призначення платежу» позивачем вказано: «Аванс на виконання робіт по дог. № 29.09 від 29.09.2015р. у т.ч. ПДВ 20% - 8333.33 грн.».

Проте, згодом, 29.02.2016 р. позивачем надіслало відповідачу претензію № 02/1502-1 від 29.02.2016 р., у якій зазначено, що вказані вище кошти були перераховані помилково, оскільки між сторонами не укладалося жодних договорів. У зв`язку з цим, Товариство з обмеженою відповідальністю "А.О. "Мрія-Інвест" просило відповідача повернути грошові кошти у сумі 50000,00 грн на розрахунковий рахунок протягом п`яти календарних днів з моменту отримання претензії. Вказана претензія отримана Товариством з обмеженою відповідальністю "Український виробничо-будівельний альянс "Центр" 15.03.2016 р., доказом чого є наявна в матеріалах справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. До того ж, отримання претензії підтверджує і сам відповідач.

Разом з цим, Товариство з обмеженою відповідальністю "Український виробничо-будівельний альянс "Центр" дану вимогу не виконало та не повернуло грошові кошти у сумі 50000,00 грн позивачу, перераховані згідно платіжного доручення № 2025 від 26.01.2016 р. При цьому, відповідач заперечує стосовно задоволення позовних вимог та повернення вказаних коштів, посилаючись на те, що такі кошти були отримані від позивача за наявності правової підстави, а саме договору № 29.09 від 29.09.2015 р. про виконання робіт. До суду першої інстанції відповідачем подано примірник вказаного договору, який не містить підписів уповноважених представників сторін. Також, скаржником надано роздруківку з електронної пошти , де міститься переписка між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка, на думку відповідача, свідчить про узгодження умов договору № 29.09 від 29.09.2015 р. Також, на переконання відповідача, грошові кошти у сумі 50000,00 грн були перераховані позивачу у якості авансу за вищевказаним договором.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

При цьому, законодавець визначає, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України).

Приписами Господарського кодексу України, а саме ст. 181 цього кодексу, встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

З огляду на вищевикладені приписи законодавства, наданий позивачем примірник договору, який не підписаний жодною зі сторін, не приймається судом, як доказ досягнення згоди з усіх його істотних умов. Тобто, договір № 29.09 від 29.09.2015 р. є неукладеним (таким, що не відбувся).

Окрім цього, надана Товариством з обмеженою відповідальністю "Український виробничо-будівельний альянс "Центр" роздруківка з електронної пошти , де міститься переписка між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які, за твердженнями відповідача, є працівниками підприємств, теж не є належним доказом укладення правочину у спрощений спосіб, тобто, шляхом обміну листами, адже не містить ані оферти, ані акцепту у розумінні ст. 638 ЦК України.

За таких обставин, судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідачем не надано жодного належного документального підтвердження наявності правовідносин між сторонами, що виникли із договору № 29.09 від 29.09.2015 р. про виконання робіт.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Також, згідно з п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 р. неналежний отримувач це особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі; неналежний платник особа, з рахунку якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

Пунктом 2.35 вказаної інструкції передбачено, що кошти, які помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Відповідно до п. 6 Указу Президента України № 227/95 від 16.03.1995 р. «Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України» підприємства незалежно від форм власності мають повертати у п'ятиденний строк платникам помилково зараховані на їх рахунки кошти.

З огляду на все вищевикладене, та в силу того, що відповідач вимоги чинного законодавства України не виконав та не повернув у встановлений строк Товариству з обмеженою відповідальністю "А.О. "Мрія-Інвест" безпідставно отримані грошові кошти у сумі 50000,00 грн, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, про що правомірно вказано місцевим господарським судом.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що договір № 29.09 від 29.09.2015 р. про виконання робіт все-таки був укладений у письмовій формі у спрощений спосіб, містив оферту у вигляді пропозиції укласти договір та акцепту у вигляді прийняття цієї пропозиції, що підтверджується електронним листуванням та телефонними перемовинами між сторонами. Окрім цього, скаржником також надано копію податковою накладної, складеної 26.01.2016 р., на підтвердження здійснення господарської операції та робочу документацію з вогнезахисної обробки по об`єкту Товариства з обмеженою відповідальністю "А.О. "Мрія-Інвест" «Луганська обласна клінічна лікарня за адресою : м. Сєвєродонецьк, вул. Смєтаніна, 5».

Однак, вказані вище документи ніяким чином не свідчать про існування між сторонами укладеного господарського договору, оскільки, як було зазначено вище, жодних доказів досягнення згоди сторін стосовно істотних умов договору № 29.09 від 29.09.2015 р. відповідачем суду не надано, як і не надано підписаного примірника договору. Тим більше, надана робоча документація з вогневої обробки не містить жодних посилань на вказаний договір, а тому не приймається судом як належний доказ укладення та виконання договору. До того ж, заявником жодним чином не обґрунтовано, чому такі документи не подавалися до суду першої інстанції з огляду на приписи ст. 101 ГПК України, де вказано, що додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення про задоволення позовних вимог було правильно застосовано норми законодавства та достовірно досліджено наявні обставини справи у їх сукупності.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Позивачем належними і допустимими доказами доведено існування підстав для захисту його порушених прав шляхом стягнення у судовому порядку з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український виробничо-будівельний альянс "Центр" безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 50000,00 грн, що, в свою чергу, відповідачем не спростовано.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду м. Києва від 16.08.2016 р.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український виробничо-будівельний альянс "Центр" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 16.08.2016 р. у справі № 910/13149/16 без змін.

2. Матеріали справи № 910/13149/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

ОСОБА_1