КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2016 р. Справа№ 910/3920/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Пашкіної С.А.

Смірнової Л.Г.

секретар судового засідання Борух А.С.

за участю представників:

від позивача: Грищенко О.М. - за довіреністю оформленою належним чином;

від відповідача: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2016р.

у справі №910/3920/16 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз"

про визнання договору частково недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз" про визнання договору частково недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір безвідсоткової фінансової допомоги №1/12 від 20.12.2007р. підписано директором відповідача ОСОБА_4 з перевищенням повноважень, що є підставою для визнання цього договору недійсним. Крім того, на думку позивача, оспорюваний договір за своєю правовою природою є кредитним договором, оскільки є двостороннім та консенсуальним договором, а кошти за цим договором перераховувались на певні цілі. Отже, будучи кредитним договором, договір безвідсоткової фінансової допомоги мав містити умови про розмір процентної ставки, враховуючи положення статті 218, частини 2 статті 1055 Цивільного кодексу України, а тому відсутність цієї умови робить кредитний договір нікчемним.

Також, стверджував позивач, відповідач не мав права укладати кредитний договір, оскільки не є фінансовою/кредитною установою з відповідною ліцензією на здійснення фінансових послуг з кредитування, що в силу положень частини 1 статті 227 ЦК України є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

22.06.2016р. до суду першої інстанції позивачем було подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої ТОВ "Кімет-Плюс" просив суд визнати недійсним з моменту його укладення договір безвідсоткової фінансової допомоги в частині повернення сплачених коштів, а саме - умови, викладені у пунктах 1.2, 2.1, 2.3 ,та визнати недійсними в частині слів "на умовах повернення" пункт 1.1 та преамбулу оспорюваного договору, а також додаткову угоду від 24.12.2007р. , у частині зазначення у її преамбулі слів "на умовах повернення".

Обґрунтовуючи заяву про зміну предмету позову, позивач додатково зазначив, що спірний договір містить елементи різних договорів і тому є змішаним, адже містить елементи, як договору про спільну діяльність, так і елементи кредитного договору. Позивач, поряд з тим, вказував, що оспорюваний договір був укладений сторонами з метою фінансування відповідачем своєї пайової участі у створені соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва на виконання домовленостей між ТОВ "Кімет-Плюс" та ТОВ "Стиль-Блюз" за договором дольової участі № 7/7. У цьому зв'язку позивач вважав, що грошові кошти, які сплачені відповідачем на підставі оспорюваного договору безвідсоткової фінансової допомоги, є внеском відповідача у дольову участь за договором №7/7, а тому поверненню не підлягають.

Судом першої інстанції заяву про зміну предмету позову прийнято до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2016р. у справі № 910/3920/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з мотивами та висновками місцевого рішення, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою і просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити поданий ним позов.

Наводячи підстави, з яких порушено питання про перегляд оскаржуваного рішення, скаржником зазначено про прийняття судом першої інстанції рішення, яке не відповідало нормам матеріального та процесуального права, без повного, всебічного і об'єктивного з'ясування судом дійсних обставин, що мають значення для справи.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного господарського суду від 29.07.2016р. вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Кропивної Л.В., судді: Пашкіна С.А., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2016р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс" прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 07.09.2016р.

06.09.2016р. до Київського апеляційного господарського суду надійшло від позивача клопотання про відкладення розгляду справи.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 06.09.2016р. у зв'язку з перебуванням судді Чорної Л.В. у відпустці, змінено склад колегії суддів та сформовано новий склад колегії: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Пашкіна С.А., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2016р. розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс" відкладено на 02.11.2016р.

02.11.2016р. до Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що господарський суд розглядає спір між ТОВ «Кімет-Плюс» до ТОВ «Стиль-Блюз» у справі №910/19503/16 про тлумачення змісту договору №1/12 з додатковою угодою до нього

Вважаючи обидві справи пов'язаними, апелянт просив про зупинення провадження у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Зі змісту наведеної норми випливає, що причиною зупинення провадження у справі в даному випадку є неможливість її розгляду до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід з'ясовувати: як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Відповідач до судового засідання, що відбулось 02.11.2016р., не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи є можливим.

У судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 20.12.2007р. між ТОВ "Кімет-Плюс" та ТОВ "Стиль-Блюз" був укладений договір безвідсоткової фінансової допомоги №1/12 на умовах повернення (преамбула).

Вказаний договір від імені ТОВ "Стиль-Блюз" підписаний його директором ОСОБА_4, що діяв на підставі Статуту.

Пунктом 1.1 договору безвідсоткової фінансової допомоги зазначено, що ТОВ "Стиль-Блюз" зобов'язувалося в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним в Україні законодавством, надати ТОВ "Кімет-Плюс" безвідсоткову фінансову допомогу на умовах повернення в сумі 4 823 860,00 грн. у наступному порядку (графіку):

до 25.01,2008р. - 803976,67 грн.;

до 25.02.2008р. - 803976,67 грн.;

до 25.03.2008р. - 803976,67 грн.;

до 25.04.2008р. - 803976,67 грн.;

до 25.05.2008р. - 803976,67 грн.;

до 25.06.2008р. - 803976,67 грн.

Зі змісту пункту 1.2 договору безвідсоткової фінансової допомоги ТОВ "Кімет-Плюс" зобов'язується повернути фінансову допомогу у встановлені цим договором строки.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що відповідач надає позивачу безвідсоткову фінансову допомогу на строк з 25.01.2008р. до 25.12.2010р. а ТОВ "Кімет-плюс" зобов'язане повернути безвідсоткову фінансову допомогу до 25.12.2010р. шляхом перерахування в безготівковій формі відповідних грошових коштів на розрахунковий рахунок ТОВ "Стиль-Блюз" або провести розрахунки іншим, не забороненим чинним законодавством шляхом (п. 2.3 договору).

24.12.2007р. додатковою угодою №1/12 до договору безвідсоткової фінансової допомоги були внесені зміни, відповідно до яких надання безвідсоткової фінансової допомоги забезпечувалося штрафними санкціями, розмір яких дорівнює всім штрафним санкціям, що будуть нараховані до ТОВ "Кімет-плюс" відповідно до договору пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва зв'язку з будівництвом житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщеннями кіноконцертного залу та підземним паркінгом на земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Картвелішвілі, 6. (пункт 2 додаткової угоди).

У пункті 3 додаткової угоди зазначено, що договір № 1166 від 24.12.2007р. пайової участі є додатком до договору безвідсоткової фінансової допомоги №1/12 від 20.12.2007р.

Додаткова угода до договору безвідсоткової фінансової допомоги №1/12 від 20.12.2007р. також підписана директором ТОВ "Стиль-Блюз" ОСОБА_4, що діяв на підставі Статуту.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Скаржник стверджував, що договір безвідсоткової фінансової допомоги за своєю правовою природою в частині надання безготівкових коштів є кредитним договором, хоч і містить при цьому елементи договору про спільну діяльність.

Місцевий господарський суд, відхиляючи такі доводи, виходив з того, що за своєю правовою природою укладений між сторонами спірний договір №1/12 від 20.12.2007р. є договором позики.

Колегія суддів враховує, що укладенням оспорюваного договору сторони обумовили організаційні питання, які виникли щодо сплати позивачем пайової участі (внеску) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури при будівництві позивачем, як забудовником, об'єкту містобудування у місті Києві за договором № 1166 від 24.12.2007р.

Ці обставини встановлені у господарській справі № 910/6506/14 та не потребують повторному доказуванню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що звертаючись із позовом про визнання договору безвідсоткової фінансової допомоги удаваним (справа № 910/6506/14), а згодом - вчиненим під впливом помилки (справі № 910/27241/15), і таким, що суперечить закону (справа № 910/3920/16), позивач намагався довести ту обставину, що спірний договір не є підставою для повернення ним отриманої фінансової безвідсоткової допомоги.

Утім, у справі № 910/6506/14 та у справі № 910/27241/15 суди усіх рівнів визнали, що вчинений сторонами у справі правочин, є частиною комплексних правовідносин, які виникли між сторонами, однією із частин яких є виникнення у позивача зобов'язань, пов'язаних із отриманням грошових коштів на поворотній основі. Ці зобов'язання є правомірними і породжують для сторін цивільні права та обов'язки.

Загальні підстави визнання угод недійсними та настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні засади цивільного законодавства передбачають свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, справедливість, добросовісність та розумність поведінки учасників цивільних відносин, неприпустимість особи при здійсненні нею своїх прав порушувати права інших осіб, зловживати своїми правами з наміром завдати шкоди іншій особі, або зловживати правом в інших формах.

Звернення позивача до суду із позовом у справі 910/3920/16 про недійсність укладеного ним правочину, відповідність якого на предмет дотримання при його вчиненні вимог частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України, вже була предметом оцінки господарських судів усіх рівнів у справах № 910/6506/14 та № 910/27241/15. Результатом розгляду цих справ стали прийняті рішення, що набрали законної сили, про відмову позивачу у позові.

Чергове звернення позивача з позовом про недійсність правочину судова колегія розцінює як зловживання особою належним їй правом, що в силу частин 6 статті 13 ЦК України є також підставою відмови у задоволенні її позову.

До того ж стаття 1046 Цивільного кодексу України не обмежує осіб, які можуть бути сторонами такого договору, лише фізичними особами.

Згідно статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Тобто, при наданні в позику грошових коштів може бути отримано прибуток у вигляді відсотків за користування грошовими коштами.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Так, розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №5555 від 31.03.2006р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України №477/12351 від 25.04.2006р., «Про можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств» встановлено, що юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Що ж стосується договорів, за якими у позику надаються грошові кошти без отримання відсотків, то позикодавцями у таких договорах можуть бути дієздатні фізичні особи та юридичні особи.

Таким чином, не відповідають дійсності твердження позивача, що відповідач не мав права та дієздатності укладати спірний договір.

Частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України визначає, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до частини 3 статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

З цієї ж норми випливає, що правом на позов про здійснення представництва від імені юридичної особи її представником з перевищенням повноважень, або при відсутності повноважень, належить юридичній особі, яку представляють, а не контрагенту юридичної особи.

У справі № 910/6506/14 встановлено, що грошові кошти в сумі 5 510 590,25 грн., перераховані відповідачем на користь позивача за договором безвідсоткової фінансової допомоги, не є внеском ТОВ "Стиль-Блюз" до дольової діяльності сторін за Договором № 7/7 дольової участі, чим спростовуються доводи апелянта, що грошові кошти, які сплачені відповідачем по спірному договору за своєю правовою природою є внеском відповідача у дольову участь за договором №7/7 від 13.04.2005р.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав у задоволенні позовних вимог.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено позивачу в задоволенні його клопотання про витребування у відповідача документів, а саме: протокол загальних зборів учасників ТОВ «Стиль-Блюз» щодо надання погодження директору Товариства на укладення договорів (придбання, відчуження, забезпечення) на суму, що перевищує 50 000,00 грн.; протокол загальних зборів Учасників ТОВ «Стиль-Блюз», а також Наказ про призначення громадянина ОСОБА_4 на посаду директора Товариства, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки судом встановлено, що спірний договір був схвалений сторонами, а тому документи, витребувати які просив позивач, жодним чином не вплинули б на результат вирішення справи.

Таким чином, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

З урахуванням встановленого, підстав для зупинення апеляційного провадження до вирішення іншої справи про тлумачення змісту спірного правочину відсутні, а отже клопотання апелянта не підлягає задоволенню.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на встановлене, судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2016р. у справі №910/3920/16 слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладається на апелянта.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2016р. у справі №910/3920/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2016р. у справі №910/3920/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/3920/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Смірнова