РІШЕННЯ

15 листопада 2016 року Справа № 913/1115/16

Провадження №15/913/1115/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Запорізька зовнішньоторгова фірма Ферроекс, м.Запоріжжя

до Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат, м.Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення 337612 грн 66 коп.

Суддя Смола С.В.

Секретар судового засідання Дмітрієва К.С.

У засіданні брали участь:

від позивача ОСОБА_1 представник за довіреністю №1 від 01.10.2016;

від відповідача ОСОБА_2 представник за довіреністю №01-026-875 від 14.12.2015.

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з обмеженою відповідальністю Запорізька зовнішньоторгова фірма Ферроекс звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат про стягнення заборгованості за договором поставки №АМК-294-2016-пст від 11.03.2016 в сумі 297400 грн 82 коп., 3% річних у сумі 4595 грн 45 коп., пені в сумі 26753 грн 85 коп., інфляційних втрат у сумі 8862 грн 54 коп.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 11.10.2016 було порушено провадження у справі та її розгляд призначений на 27.10.2016.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 27.10.2016 розгляд справи відкладено на 15.11.2016.

Відповідач відзивом №026-68/2 від 11.11.2015 зазначив, що на виконання умов договору №АМК-294-2016-пст від 11.03.2016 та специфікації №1 позивачем 24.03.2016 за видатковою накладною №РН-0000014 поставлена продукція на суму 297400 грн 82 коп.; що договором не передбачена жодна відповідальність за порушення строків розрахунків, тому штрафні санкції у вигляді пені стягненню не підлягають.

Заявою про відстрочку виконання рішення суду №026-68/3 від 11.11.2016 відповідач просив суд розстрочити виконання рішення у справі на 3 місяці зі сплатою стягненої суми щомісячно рівними частками, починаючи з грудня 2016 року.

У судовому засіданні 15.11.2016 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю Запорізька зовнішньоторгова фірма Ферроекс (постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством Алчевський металургійний комбінат (покупець, відповідач) 11.03.2016 був укладений договір поставки №АМК-294-2016-пст, за умовами якого постачальник зобовязався передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а покупець прийняти і оплатити товар на умовах, викладених в договорі. Асортимент, кількість і ціна товару зазначається в специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до договору, що є його невідємною частиною (п.1.1 договору).

Ціна товару за одиницю і за позиціями, а також порядок і умови оплати за поставлений товар зазначається в специфікаціях до договору, оформлених у вигляді додатків до договору, що є його невідємною частиною (п.2.1 договору).

Відповідно до п.2.2 договору загальна сума договору складає суму в національній валюті України, визначену на підставі специфікацій до цього договору.

Умови оплати за товар згідно з п.2.3 договору обумовлюються в специфікаціях до договору.

Згідно з п.4.1 договору поставка товару здійснюється партіями. Під партією товару розуміється переданий на умовах цього договору товар за однією специфікацією.

Поставка товару здійснюється на умовах, визначених сторонами в специфікаціях відповідно з міжнародними правилами інтерпретації комерційних термінів Інкотермс в редакції 2010 року (п.4.2 договору).

Відповідно до п.10.2 договору він діє по 31.12.2016. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобовязань за цим договором.

11.03.2016 між сторонами була підписана специфікація №1 до договору, в якій сторони обумовили поставку продукції прутка АД КР 12 БТ, орієнтовною кількістю 10 тон за ціною 49176 грн 48 коп. за тону, на загальну суму 590117 грн 76 коп., в т.ч. ПДВ (п.1 специфікації).

В п.3 специфікації сторони передбачили умови поставки СРТ склад ПАО ДМКД м.Дніпродзержинськ (Інкотермс 2000 р). Транспортні витрати відносяться на постачальника.

Орієнтовна вартість продукції складає 590117 грн 76 коп. з ПДВ, в т.ч. ПДВ 98352 грн 96 коп., що станом на 02.03.2016 еквівалентно 21787,44 доларів СЩА з ПДВ (п.6 специфікації).

Відповідно до п.7 специфікації оплата продукції здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника згідно виставленому рахунку-фактурі. Порядок оплати 100% оплата по факту поставки узгодженої партії продукції протягом 5-ти банківських днів по факту поставки. Партією продукції вважається одночасно відвантажена кількість продукції. Підставою для проведення оплати є рахунок-фактура постачальника. Датою відвантаження вважається дата видаткової накладної.

На виконання умов договору №АМК-294-2016-пст та специфікації до нього позивач поставив відповідачеві товар за видатковою накладною №РН-0000014 від 24.03.2016 на суму 297400 грн 82 коп. та передав рахунок-фактуру №СФ-0000014 від 24.03.2016, що підтверджується товарно-транспортною накладною №5/03 від 24.03.2016.

Відповідач поставлений позивачем товар не оплатив, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно з ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Статтею 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір №АМК-294-2016-пст від 11.03.2016 є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст.222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно зі ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачеві за специфікацією №1 від 11.03.2016 до договору №АМК-294-2016-пст від 11.03.2016 підтверджений матеріалами справи, в т.ч. видатковою накладною №РН-0000014 від 24.03.2016, довіреністю серії СН №159 від 23.03.2016, товарно-транспортною накладною №5/03 від 24.03.2016 та визнається сторонами.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п.7 специфікації №1 від 11.03.2016 до договору №АМК-294-2016-пст від 11.03.2016 оплата продукції здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника згідно виставленому рахунку-фактурі. Порядок оплати 100% оплата по факту поставки узгодженої партії продукції протягом 5-ти банківських днів по факту поставки. Партією продукції вважається одночасно відвантажена кількість продукції. Підставою для проведення оплати є рахунок-фактура постачальника. Датою відвантаження вважається дата видаткової накладної.

Відповідач визнав факт поставки та наявність заборгованості.

З огляду на викладене, позовну вимогу про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 297400 грн 82 коп. за поставкою за специфікацією №1 від 11.03.2016 до договору №АМК-294-2016-пст від 11.03.2016 суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за період з 01.04.2016 по 05.10.2016 в сумі 26753 грн 85 коп. суд зазначає наступне.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань та ч.2 ст.343 Господарського кодексу України платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Абзацом 3 пп.2.1 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань передбачено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

В укладеному між сторонами договорі №АМК-294-2016-пст від 11.03.2016 та специфікації №1 від 11.03.2016 до договору сторони взагалі не передбачили відповідальності покупця за несвоєчасну оплату поставленої продукції, тому відсутні підстави для стягнення пені, з огляду на що у задоволенні позовної вимоги про її стягнення слід відмовити.

Відносно вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних за період з 01.04.2016 по 05.10.2016 в сумі 4595 грн 45 коп. та інфляційних втрат за період з квітня 2016 по серпень 2016 року в сумі 8862 грн 54 коп. суд зазначає наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання. Так, за цією нормою Цивільного кодексу України боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Підпунктом 3.2 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань передбачено, що згідно з Законом України Про індексацію грошових доходів населення індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті Урядовий курєр. Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України Про інформацію є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд зауважує, що викладені приписи законодавства передбачають те, що якщо кредитор вирішив скористатися своїм правом на стягнення 3% річних або інфляційних нарахувань, то вони підлягають стягненню за весь час прострочення, а не за окремі місяці за вибором кредитора.

Перевіряючи правильність розрахунку заявлених позивачем до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних, господарський суд зазначає про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю Запорізька зовнішньоторгова фірма Ферроекс при нарахуванні вказаних сум визначено для розрахунку інфляційних втрат період з квітня 2016 року по серпень 2016 року, а для 3% річних з 01.04.2016 по 05.10.2016, тобто 3% річних розраховані правильно (за весь час прострочення), а період нарахування інфляційних не відповідає приписам ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки неправомірно є скороченим.

Судом за допомогою програми Законодавство було перевірено розрахунок 3% річних, наданий позивачем (а.с.5), та встановлено, що він є арифметично неправильним, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю Запорізька зовнішньоторгова фірма Ферроекс не враховано, що у 2016 році 366 днів. Водночас господарський суд вважає за необхідне навести власний розрахунок 3% річних, зроблений за допомогою програми Законодавство: 297400,82 (сума заборгованості) х 3% х 188 (кількість днів прострочення)/366 (кількість днів у 2016 році)=4582 грн 90 коп.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% підлягає задоволенню частково в сумі 4582 грн 90 коп.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат (а.с.5), господарський суд прийшов до висновку про те, що позивачем невірно визначено період прострочення для їх нарахування квітень 2016 року - серпень 2016 року, в той час як при нарахуванні 3% річних період прострочення визначений по 05.10.2016, тобто, враховуючи вказаний період нарахування інфляційних втрат повинно здійснюватись по вересень 2016 року (включно).

Водночас, господарський суд вважає за необхідне навести власний розрахунок інфляційних втрат, зроблений за допомогою програми Законодавство: 1) 297400,82 (сума заборгованості) х 104,83671234 (сукупний індекс інфляції за весь період прострочення)=311785 грн 24 коп. (сума боргу з урахуванням індексу інфляції); 2) 311785,24 (сума боргу з урахуванням індексу інфляції) 297400,82 (сума боргу)=14384 грн 42 коп. (інфляційні нарахування).

При цьому, враховуючи принцип диспозитивності судового процесу, розмір заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат, стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати за період з квітня 2016 року по вересень 2016 року в сумі 8862 грн 54 коп.

Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково.

Судовий збір згідно ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відносно заяви відповідача №026-68/3 від 11.11.2016 про розстрочку виконання рішення у справі на 3 місяці зі сплатою стягненої суми щомісячно рівними частками, починаючи з грудня 2016 року, суд зазначає наступне.

В обґрунтування зазначеної заяви відповідач посилається на те, що виконання рішення суду шляхом єдиноразового платежу в теперішній час є неможливим, а у разі його примусового виконання може взагалі призвести до зупинки підприємства; що місцезнаходженням виробничих потужностей відповідача є м.Алчевськ Луганської області; що під час активної фази АТО внаслідок бойових дій було пошкоджено залізничні ділянки контактних мереж, а саме Ясинувата, станції Донецького вузла, Горлівка, Стаханов, Антрацит, Луганськ, Комунарськ, в результаті цього для відповідача стали неможливими залізничні перевезення по цим напрямкам; що 03.06.2016 ПАТ Укрзалізниця була введена конвенція №ЦЦО-12/131 на заборону прийому перевезення завантажених і порожніх вагонів з усіх країн СНД і Балтії у напрямі залізничних станцій Донецького та Луганського напрямів; що станом на 01.07.2016 дебіторська заборгованість іноземних підприємств перед відповідачем за відвантажену продукцію складає 10 592 528 тис. грн.; що також відповідач найближчим часом сподівається отримати кошти від контрагентів-нерезидентів зі сплати дебіторської заборгованості, яка є предметом розгляду Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України у справі АС №112/2016 в сумі 23 733 921,34 доларів США та у справі АС №161к/2016 в сумі 2 135 876,22 доларів США; що за перше півріччя відповідач має збитки в сумі 3 119 656 тис. грн.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Підпунктами 7.1.1 та 7.1.2 п.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України від 17.10.2012 №9 передбачено, що відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Наприклад, відстрочка може надаватись за рішенням, у якому господарським судом визначено певний строк звільнення приміщення, повернення майна тощо. Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Згідно з пп.7.2 п.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України від 17.10.2012 №9 підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач повинен довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у справі.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно з ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

Відповідно до звіту про фінансові результати роботи Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат за перше півріччя 2016 року відповідач має збитки на суму 3 119 656 тис. грн.

Господарський суд вважає, що вказані відповідачем обставини безпосередньо вплинули на господарську діяльність підприємства відповідача та його фінансовий стан, з огляду на що суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат №026-68/3 від 11.11.2016 та розстрочення виконання рішення в частині стягнення заборгованості за поставлену продукцію в сумі 297400 грн 82 коп., 3% річних у сумі 4582 грн 80 коп., інфляційних втрат у сумі 8862 грн 54 коп. на 2 місяці зі сплатою боргу по 31.12.2016 та по 31.01.2017 включно відповідно.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Запорізька зовнішньоторгова фірма Ферроекс до Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Алчевський металургійний комбінат, вул.Вілєсова, б.20А, м.Сєвєродонецьк Луганської області, ідентифікаційний код 05441447, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Запорізька зовнішньоторгова фірма Ферроекс, бульвар Центральний, б.21, м.Запоріжжя, ідентифікаційний код 19269466, заборгованість за поставлену продукцію у сумі 297400 грн 82 коп., 3% річних у сумі 4582 грн 90 коп., інфляційні втрати в сумі 8862 грн 54 коп., судовий збір у сумі 4662 грн 69 коп., розстрочивши виконання в частині стягнення заборгованості за поставлену продукцію у сумі 297400 грн 82 коп., 3% річних у сумі 4582 грн 90 коп., інфляційних втрат в сумі 8862 грн 54 коп. (всього 310846 грн 26 коп.) наступним чином:

155423 грн 13 коп. - по 31.12.2016 включно;

155423 грн 13 коп. - по 31.01.2017 включно,

про що видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.11.2016.

Суддя С.В. Смола