ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 листопада 2016 р. Справа № 918/1007/16

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого - судді Торчинюка В.Г., розглянувши матеріали справи

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Рівнерибгосп"

про усунення перешкод в користуванні майном шляхом встановлення земельного сервітуту.

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_2 свідоцтво від 20 травня 1994 року;

від відповідача: Петрук В.Б. за довіреністю від 12 жовтня 2016 року № 91.

В судовому засіданні 15 листопада 2016 року, відповідно до статті 85 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся в господарський суд Рівненської області з позовною заявою до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Рівнерибгосп" про усунення перешкод в користуванні майном шляхом встановлення земельного сервітуту.

Ухвалою суду від 29 вересня 2016 року порушено провадження у справі розгляд якої призначено на 18 жовтня 2016 року.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2016 року виправлено описку в даті слухання справи, розгляд справи призначено на 17 жовтня 2016 року.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2016 року розгляд справи відкладено на 01 листопада 2016 року.

17 жовтня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник відповідача подав супровідний лист від 17 жовтня 2016 року № 93, в додатках до якого долучив документи, які витребовувались ухвалою суду від 29 вересня 2016 року.

17 жовтня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник відповідача подав відзив на позовну заяву від 13 жовтня 2016 року № 92, в якому останній зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

01 листопада 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду позивач подав додаткове обґрунтування позову.

У судовому засіданні 01 листопада 2016 року позивач зазначив, що відмовляється від позову в частині усунення створюваних відповідачем для позивача перешкод в користуванні належному для ФОП ОСОБА_2 будівлі складу та земельною ділянкою площею 0, 25 га.

Згідно частини 1 статті 78 ГПК України відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами.

З зазначеного суд вбачає, що відмова позивача від позову має бути оформлена письмово.

Разом з тим матеріали справи не містять будь яких заяв, щодо відмови позивача від позову в частині.

Отже, суд розглядає позовні вимоги в редакції зазначені в позовній заяві, щодо усунення перешкод в користуванні шляхом встановлення земельного сервітуту.

У судовому засіданні 01 листопада 2016 року оголошено перерву по справі до 15 листопада 2016 року.

У судовому засіданні 15 листопада 2016 року позивач підтримав позов з підстав зазначених у позовній заяві, наполягав на його задоволенні. У свою чергу уповноважений представник відповідача заперечив проти позову з підстав зазначених у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04 січня 2002 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Савіт" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір продажу майна підприємства іншим юридичним особам (підприємцям) надалі договір купівлі-продажу, а.с. 11).

Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу продавець продає, а покупець купує таке майно: млин діючий, загорожа, ворота, електрообладнання, е/шит, естакада-підйомник гідравлічний.

Загальна вартість млина та естакади-підйомника гідравлічного складає 57 000 грн. 00 коп. (пункт 2 договору купівлі-продажу).

У відповідності до пункту 3 договору купівлі-продажу млин та електрообладнання знаходяться в приміщенні зернопереробного цеха (складу) та є невід'ємною його частиною.

Загорожа є металевою сіткою, прикріпленою на металевих стовпчиках, що забетоновані у фундамент під загорожу. Загорожа встановлена по межі земельної ділянки, площею 0, 025 га., на якій розміщені будівля цеха та естакада-підйомник гідравлічний (пункт 4 договору купівлі-продажу).

Згідно пункту 5 договору купівлі-продажу земельна ділянка на який розміщений цех (склад) та естакада-підйомник, перебуває у продавця на праві постійного користування із цільовим призначенням, для обслуговування зернопереробного цеха. Земельна ділянка розміщена всередині території ВАТ "Рівнерибгосп", що по АДРЕСА_1.

На виконання умов договору купівлі-продажу, 04 січня 2002 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 оплатив для Товариства з обмеженою відповідальністю "Савіт" 57 000 грн. 00 коп., що стверджується видатковим касовим ордером від 04 січня 2002 року (а.с. 12).

Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками цих суб'єктів господарювання.

Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів недійсності чи розірвання договору продажу майна підприємства іншим юридичним особам (підприємцям) від 04 січня 2002 року зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

З зазначеного договору суд вбачає, що належне для позивача майно, зазначене в договорі купівлі-продажу, розташоване в середині земельної ділянки, яка належить для ВАТ "Рівнерибгосп", зазначені обставини також підтвердили уповноважені представники позивача та відповідача у судовому засіданні.

У позовній заяві, позивач стверджує, що для Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 належить також приміщення складу, позначеного на плані літерою А-1, загальною площею 538,1 кв.м.

Суд зазначає, матеріали справи містять договір купівлі-продажу укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Савіт" (надалі - продавець) та ОСОБА_2 (надалі - покупець) а.с. 13) згідно пункту 1 договору продавець продала, а покупець купив належне Товариству з обмеженою відповідальністю "Савіт" на праві колективної власності приміщення складу, позначеного на плані літерою А-1, загальною площею 538,1 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 (надалі - договір купівлі-продажу 2).

Згідно пункту 3 договору купівлі-продажу 2 продаж здійснено за 5 000 грн. 00 коп., гроші продавець отримав повністю від покупця до підписання даного договору.

Вказана угода підписана уповноваженим представниками сторін та скріплена печаткою ТОВ "Савіт" та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Олинцем В.П.

Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів недійсності чи розірвання договору купівлі-продажу від 04 січня 2002 року, зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

З зазначеної угоди суд вбачає, що вона укладена між юридичною особою ТОВ "Савіт" та фізичною особою ОСОБА_2.

Зазначене також стверджується тим, що і договір купівлі-продажу і договір купівлі-продажу 2 були укладені в один день - 04 січня 2002 року, в той час в договорі купівлі-продажу наявний підпис та печатка ФОП ОСОБА_2, а в договорі купівлі-продажу 2 відсутня печатка ФОП ОСОБА_2, а також посилання на те, що договір вчинений саме ФОП ОСОБА_2, а не просто фізичною особою ОСОБА_2

Крім того суд вбачає, що по тексту договору ніде не зазначено, що договір укладається саме з ФОП ОСОБА_2

Також, матеріали справи містять інвентаризаційну справу, з якої вбачається, що склад, загальною площею 538, 1 кв.м. зареєстрований за ОСОБА_2, як фізичною особою, посилань на те що вона належить для юридичної особи вона не містить.

Отже, судом встановлено, що договір купівлі-продажу між Товариством з обмеженою відповідальністю "Савіт" та ОСОБА_2 був укладений між юридичною особою та фізичною особою.

Позивачем не надано суду договір оренди чи будь які інші документи, які б вказували на те, що зазначений вище склад правомірно перебуває у користуванні ФОП ОСОБА_2

Згідно статті 21 ГПК України сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Згідно статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності. Угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Пунктом 1 частини 1 статті 80 ГПК України визначено, що Господарський суд припиняє провадження у справі, якщо: 1) спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Оскільки, ФОП ОСОБА_2, як на підставу і предмет позову вказує майно, яке належить фізичній особі ОСОБА_2 що було встановлено вище по тексту, відтак спір в частині усунення перешкод в користуванні будівлею складу (позначеного на плані літерою А-1, загальною площею 538,1 кв.м.) та земельною ділянкою 0, 25 га. (розташованої під складом, позначеного на плані літерою А-1, загальною площею 538,1 кв.м.), що розташовані всередині виробничої бази ПАТ "Рівнерибгосп" по АДРЕСА_1, шляхом встановлення на його користь земельного сервітуту - права безоплатного та безперешкодного проходу та проїзду ним та іншим особам до належних йому будівлі та земельної ділянки по наявному шляху на земельній ділянці, володільцем якої є ПАТ "Рівнерибгосп" підлягає припиненню, оскільки не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Зазначені правовідносини між фізичною особою та юридичною особою регулюються цивільно-процесуальним законодавством та підпадають під юрисдикцію загальних судів України.

Отже, з вищезазначених матеріалів справи судом встановлено, що позивачу на праві власності належать млин діючий, загорожа, ворота, електрообладнання, е/шит та естакада-підйомник гідравлічний, які є невід'ємною частиною складу та розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться на території ПАТ "Рівнерибгосп".

Зазначені обставини підтвердили уповноважений представник позивача та відповідача у судовому засіданні.

Матеріалами справи стверджено, що склад фізичної особи до якого також входить майно позивача, належить йому на праві власності та розташовані на земельній ділянці 0, 25 га., зазначене стверджується інвентаризаційною справою, технічним звітом, рішенням Рівненської обласної ради, державним актом на право постійного користування земельною ділянкою (а.с. 14 - 20).

З матеріалів справи суд вбачає, що у 2006 році, відповідач повідомив позивача листом №163 про необхідність укладення договору земельного сервітуту, на використання ФОП ОСОБА_2 земельної ділянки ПАТ "Рівнерибгосп" (а.с. 21).

01 травня 2006 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про встановлення земельного сервітуту № 01/05 (а.с. 22 - 23), за яким пунктом 2.1 сторони погодили, що надається можливість, для позивача, обмеженого користування земельною ділянкою: - прохід та проїзд до доріг загального користування через частину Земельної ділянки, вказаної у схемі, яка викладена в додатку 1 до цього договору; здійснювати ремонт та брати участь в утримуванні проїзду до доріг загального користування через частину Земельної ділянки, вказану на схемі; - проведення через Земельну ділянку до суміжних земельних ділянок ліній зв'язку та електропостачання.

Оплата становила 180 грн. на місяць, термін дії договору встановлений до 31 грудня 2007 року, включно (пункти 4.1. та 5.1. договору про встановлення земельного сервітуту).

Аналогічний договір про встановлення земельного сервітуту був укладений 01 січня 2008 року № 01/05, в якому була збільшена плата за земельний сервітут до 300 грн. на місяць та встановлений строк договору до 31 грудня 2008 року, включно (пункти 4.1 та 5.1. договору).

З зазначених договорів суд вбачає, що у період з 2006 по 2008 рік між сторонами був врегульований спір, щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку, що стверджується зазначеними договорами та підтвердили уповноважені представники позивача та відповідача у позовній заяві та відзиві на позовну заяву.

В даній позовній заяві позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні майном, які чинить відповідач.

З матеріалів справи суд вбачає, що 10 грудня 2011 року позивач подав заяву до РВВС УМВС України у Рівненській області про вчинення кримінального правопорушення (а.с. 25 - 29).

Також в матеріалах справи наявний ряд листів МВС України УМВС України в Рівненській області та постанов про відмову в порушенні кримінальної справи за відсутністю складу злочину (а.с. 30, 31, 35, 36, 39, 41, 42, 43, 44).

Матеріали справи містять скарги позивача на постанови МВС України УМВС України в Рівненській області та листи відповіді на скарги Прокуратури Рівненського району, яким вищезазначені постанови скасовувалися та направлялися на додаткові перевірки (а.с. 32, 33, 34, 37, 38,).

Водночас, матеріали справи не містять будь яких, процесуальних рішень, якими б було встановлено протиправні дії ПАТ "Рівнерибгосп" або посадових осіб останнього.

Також, позивач зазначає про те, що його майно було від'єднано від електромережі, та вказує на те що це було здійснено ПАТ "Рівнерибгосп".

Матеріали справи містять лист ПАТ "Рівнеобленерго" від 24 червня 2015 року № 1088, згідно якого останнє повідомило, що об'єкти позивача було відключено в зв'язку з дебіторською заборгованістю в сумі 856 грн. 59 коп., в той час від'єднання від опори ПАТ "Рівнеобленерго" не проводило (а.с. 46).

З зазначеного суд вбачає, що невідомими особами було від'єднано позивача від електромережі, при цьому матеріали справи не містять будь яких встановлених фактів у процесуальних рішеннях, якими б було встановлено, що саме ПАТ "Рівнерибгосп" були вчинені зазначені протиправні дії.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства та має право звернутися до суду за їх захистом.

Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять будь яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення ПАТ "Рівнерибгосп" перешкод у користуванні належним для позивача майном.

Отже позов в частині усунення створюваних ПАТ "Рівнерибгосп" ФОП ОСОБА_2 перешкод в користуванні належного йому майном (млин діючий, загорожа, ворота, електрообладнання, е/шит та естакада-підйомник гідравлічний) та земельною ділянкою, що розташовані всередині виробничої бази ПАТ "Рівнерибгосп" по АДРЕСА_1 є безпідставним та недоведеним, а тому в цій частині суд відмовляє в позові.

Крім того, позивач просить суд встановити земельний сервітут, безоплатного права та безперешкодного проходу та проїзду ним та іншим особам до належних йому будівлі та земельної ділянки по наявному шляху на земельній ділянці, володільцем якої є ПАТ "Рівнерибгосп".

У пункті 2 частини 1 статті 395 ЦК України визначено, що речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

У відповідності до частини першої статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом; частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

За змістом статті 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Так згідно частини 1 статті 100 Земельного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

З вищезазначених норм права суд вбачає, що основними умовами встановлення земельного сервітуту через рішення суду є неможливість досягнення сторонами в добровільному порядку згоди на встановлення земельного сервітуту та належність для сторін земельної ділянки на праві власності або землекористування такою земельною ділянкою (договір оренди, тощо).

З матеріалів справи суд вбачає, що земельна ділянка площею 0,25 га. на якій розташоване майно, що належить позивачу, зареєстрована за ТОВ "Савіт", зазначене стверджується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою (а.с. 20).

Вищезазначені обставини підтвердив уповноважений представник позивача.

Позивач зазначав, що у відповідності до статті 120 Земельного кодексу України до нього перейшло право на земельну ділянку на якій розташовані належні йому об'єкти нерухомості, також позивач вказував на аналогічну правову позицію Верховного суду України у справі № 6-2225цс16 від 12 жовтня 2016 року.

У відповідності до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Постановою Верховного суду України у справі № 6-2225цс16 від 12 жовтня 2016 року зроблений наступний висновок: зазначена норма (стаття 120 ЗК України) закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

З зазначених норм права та висновку Верховного суду України вбачається, що при переходу права власності на об'єкт нерухомості, право власності на земельну ділянку автоматично переходить лише у поєднанні зі статтею 125 ЗК України, тобто тільки з моменту реєстрації в законом передбачений спосіб та порядок.

Водночас, з матеріалів справи суд вбачає, що до позивача перейшло право власності на майно, зокрема млин діючий, загорожа, ворота, електрообладнання, е/шит, естакада-підйомник гідравлічний, одночасно з цим перейшло право на першочергову реєстрацію права власності на земельну ділянку на якій розташовано майно позивача, водночас виникає право власності на земельну ділянку виключно після державної реєстрації, що прямо передбачено статтею 125 Земельного кодексу України.

Крім того, судом було запропоновано для позивача надати будь які докази, які б свідчили про використання останнім земельної ділянки в законом передбачений спосіб, зокрема договір оренди земельної ділянки, квитанції про сплату земельного податку тощо.

Позивач не надав будь яких доказів, на підтвердження використання земельної ділянки.

Разом з тим, відповідач долучив до матеріалів справи договір оренди земельної ділянки від 26 грудня 2007 року, яким Рівненською районною державною адміністрацією передано в оренду на 49 років для відповідача земельну ділянку загальною площею 162, 9081 гектара.

Крім того у судовому засіданні 15 листопада 2016 року, відповідачем було надано для суду оригінали документів на земельну ділянку, з яких вбачається, що вся земельна ділянка перебуває у користуванні ПАТ "Рівнерибгосп".

Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що земельна ділянка яка розташована під майном позивача, належить останньому на праві власності, як то передбачає стаття 125 Земельного кодексу України.

Тому суд, не приймає до уваги твердження позивача, про те, що земельна ділянка перейшла до нього на праві власності в силу вимог закону, оскільки, закон передбачає, що право власності виникає виключно з моменту реєстрації.

Крім того, суд витребовував у позивача та відповідача документи, які б вказували на межі земельних ділянок, з яких можливо встановити де межі земельної ділянки позивача, а де межі відповідача і чи існує інший шлях для користування земельною ділянкою та майном, окрім, як надання для ФОП ОСОБА_2 земельного сервітуту на земельну ділянку ПАТ "Рівнерибгосп".

Разом з тим ні позивачем ні відповідачем такі документи подані не були, відповідно суд не має можливості встановити чи існують інші шляхи проходу проїзду до земельної ділянки та майна позивача, і чи є необхідність встановлення земельного сервітуту для позивача через земельну ділянку відповідача.

З матеріалів справи суд не має змоги встановити, в яких саме межах і де необхідно встановити земельний сервітут на земельній ділянці ПАТ "Рівнерибгосп" для ФОП ОСОБА_2

Також, позивач у прохальній частині позову просить суд встановити безоплатний сервітут.

Водночас, відповідач несе витрати за утримання території, сплачує відповідні податки, згідно договору оренди, здійснює поточний ремонт проїздів та проходів, а відтак встановлення безоплатного сервітуту є таким, яке суперечитиме нормам закону.

Отже, згідно статті 129 Конституції України, до основних засада судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до пункту 5 статті 54 Господарського процесуального кодексу України, позивач зобов'язаний викласти в позовній заяві обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, надати докази, що підтверджують позов.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи усе зазначене вище в сукупності, позивачем не доведено факт чинення відповідачем перешкод в користуванні належним для ФОП ОСОБА_2 майном та земельною ділянкою та не надано доказів та правових підстав на право земельного сервітуту (права безоплатного та безперешкодного проходу та проїзду).

Отже, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, за недоведеністю та безпідставністю.

У відповідності до статті 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судовий збір в сумі 1 450 грн. 00 коп. залишається за позивачем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 32, 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Припинити провадження по справі, в частині позовних вимог щодо усунення перешкод для Фізичної особи-підприємцю ОСОБА_2 у користуванні будівлею складу (позначеного на плані літерою А-1, загальною площею 538,1 кв.м.) та земельною ділянкою 0, 25 га. (розташованої під складом, позначеного на плані літерою А-1, загальною площею 538,1 кв.м.), що розташовані всередині виробничої бази ПАТ "Рівнерибгосп" по АДРЕСА_1, шляхом встановлення на користь Фізичної особи-підприємцю ОСОБА_2 земельного сервітуту - права безоплатного та безперешкодного проходу та проїзду ним та іншим особам до належної йому будівлі та земельної ділянки по наявному шляху на земельній ділянці, володільцем якої є ПАТ "Рівнерибгосп"

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено "18" листопада 2016 року

Суддя Торчинюк В.Г.