КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа№ 910/6714/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Хрипуна О.О.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ,,Укрсоцбанк"

на рішення господарського суду міста Києва від 29.06.2016

у справі № 910/6714/15-г (суддя Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства ,,Укрсоцбанк"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Енерготехпром"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Станкотехімпорт ЛТД"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Публічне акціонерне товариство ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар"

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство ,,Укрсоцбанк" (далі - позивач) звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Енерготехпром" (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку" (далі - відповідач 2) про визнання недійсним з моменту укладення договору відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014р., який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Енерготехпром" та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку" (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.05.2015 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів залучено Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Станкотехімпорт ЛТД".

Рішенням господарського суду м. Києва від 08.06.2015 у справі № 910/6714/15-г в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2015 у справі № 910/6714/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2015 апеляційну скаргу ПАТ ,,Укрсоцбанк" прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено Публічне акціонерне товариство ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2015 рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2015 у справі № 910/6714/15-г залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.11.2015 рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2015 у справі № 910/6714/15-г залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 13.04.2016 постанову Вищого господарського суду України від 19.11.2015, постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.09.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2015 у справі № 910/6714/15-г скасовано, а справу передано на розгляд господарського суду міста Києва.

Скасовуючи вищевказані судові рішення, Верховний Суд України зазначив, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили положення оспорюваного договору, не з'ясували правову природу цього правочину та відповідність його вимогам чинного законодавства, а відтак, дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.06.2016 у справі № 910/6714/15-г в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на умови договору, положення ЦК України, і дійшов висновку про те, що позовні вимоги у даній справі є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів та не надав суду доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) було порушено приписи ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 29.06.2016 у справі № 910/6714/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване рішення винесено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права. Зокрема, на думку скаржника, відповідачі мали право укласти оспорюваний договір починаючи з 25.04.2014, тоді як в порушення чинного законодавства, відповідач 2 набувши право вимоги лише 25.04.2014р., попередньо укладає 15.04.2014 договір відступлення про передачу ще не отриманої вимоги, тобто в момент коли ще не є кредитором в зобов'язанні.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа - ПАТ ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар" зазначає про її необґрунтованість та просить оскаржуване рішення залишити без змін.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку" та Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Енерготехпром" також зазначали про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ,,Укрсоцбанк" на рішення господарського суду міста Києва від 29.06.2016 прийнято до провадження та призначено розгляд скарги на 10.10.2016.

Ухвалою суду від 10.10.2016 розгляд скарги у справі № 910/6714/15-г відкладено на 31.10.2016 на підставі ст. 77 ГПК України.

Ухвалою суду від 31.10.2016 розгляд скарги у справі № 910/6714/15-г відкладено на 14.11.2016 на підставі ст. 77 ГПК України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, представники відповідачів 1 та 2 проти наведених доводів заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, представники третіх осіб не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце слухання справи повідомлялись своєчасно та належним чином ухвалою суду від 31.10.2016, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №130, надісланого на адресу ПАТ ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар".

Поштове відправлення (копія ухвали суду від 31.10.2016) надіслане на адресу ТОВ ,,Станкотехімпорт ЛТД" повернулось на адресу суду з відміткою ,,адресат вибув".

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За інформацією, яка міститься в матеріалах справи, ТОВ ,,Станкотехімпорт ЛТД" знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 24-в, та саме на цю адресу судом направлялась копія ухвали від 31.10.2016.

Згідно із п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на належне повідомлення третьої особи - ТОВ ,,Станкотехімпорт ЛТД", відсутність заяв про відкладення розгляду справи, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка зазначеної особи не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.04.2014 між ТОВ ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку" (кредитор) та ТОВ ,,Енерготехпром" (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги №В-05/14 (далі - договір), за умовами якого кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор - сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена у п. 3.9 цього договору та набути право вимоги за договором поставки.

В статті 1 договору визначено, що первісним кредитором є Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Станкотехімпорт ЛТД", боржником - Публічне акціонерне товариство ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар". Договір поставки - договір поставки №29а від 03.02.2009, укладений між первісним кредитором (постачальник за договором поставки) та боржником (покупець за договором поставки), відповідно до якого постачальник зобов'язався поставити продукцію (надалі - товар), а покупець зобов'язався прийняти та оплатити мотор-редуктори, маніпулятори та запчастини.

Право вимоги кредитора у зобов'язанні до боржника виникло на підставі договору поставки. Договором відступлення є договір відступлення права вимоги № Ф-05/14 від 15.04.2014, укладений між первісним кредитором та кредитором, на підставі якого первісний кредитор відступає кредитору, а кредитор набуває право вимоги первісного кредитора до боржника за договором поставки.

Відповідно до пункту 2.2 договору загальний розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається згідно цього договору становить 5 433 327,87 грн.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що право вимоги за договором поставки вважається відступленим кредитором новому кредитору в момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін акта відступлення права вимоги за формою, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктами 3.9 - 3.11 договору передбачено, що ціна договору складає суму грошових коштів у національній валюті України та визначається сторонами окремо. Новий кредитор здійснює оплату ціни договору на поточний рахунок кредитора. Оплата ціни договору вважається здійсненою в момент зарахування на поточний рахунок кредитора грошових коштів від нового кредитора у розмірі ціни договору.

15.04.2014 сторони договору уклали договір про внесення змін до договору про відступлення права вимоги № В-05/14, в якому погодили, що ціна договору складає суму грошових коштів в національній валюті України в розмірі 2 700 000,00 грн.

На виконання умов договору, 28.04.2014 сторонами підписано акт відступлення права вимоги, відповідно до якого 28.04.2014 право вимоги за договором поставки № 29а від 13.02.2009, укладеним між ТОВ ,,Станкотехімпорт" та ПАТ ,,КТЗ ,,Констар" перейшло від кредитора до нового кредитора в обсязі згідно з умовами договору.

Відповідно до Договору відступлення права вимоги №Ф-05/14 від 15.04.2014, який укладений між ТОВ ,,Станкотехімпорт ЛТД" (первісний кредитор) та ТОВ ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку" (кредитор) первісний кредитор зобов'язується відступити кредитору право вимоги до боржника, а кредитор зобов'язується сплатити первісному кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена в п. 3.9 договору та набути право вимоги за договором поставки.

Сторони домовились, що заміна сторони у зобов'язанні вважається такою, що відбулася, а право вимоги за договором поставки вважається відступленим первісним кредитором кредитору в момент здійснення кредитором повної оплати ціни договору (п. 3.2 договору №Ф-05/14).

Згідно з п. 3.3 договору №Ф-05/14, після набуття кредитором права вимоги до боржника, сторони підписують акт заміни кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги) - (додаток 2), після чого первісний кредитор передає кредитору документацію у повному обсязі за актом приймання передачі Документації - (додаток 1).

На виконання умов договору №Ф-05/14 сторони уклали акт заміни кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги) від 25.04.2014, відповідно до якого ТОВ ,,Станкотехімпорт ЛТД" (первісний кредитор) відступив, а ТОВ ,,Фінансова установа ,,ЄФКР" (кредитор) набув право вимоги до боржника та відбулася заміна кредитора в зобов'язанні в сумі 10 933 327,87 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає про те, що оспорюваний правочин було укладено з порушенням норм чинного законодавства України, зокрема, положень ч. 1 ст. 512 ЦК України та порушує його права як кредитора у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар" з огляду на те, що права вимоги за оспорюваним договором відступлення були передані підприємству, яке є акціонером ПАТ ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар". Зазначені дії спрямовані на створення підконтрольного боржнику комітету кредиторів, усунення реальних кредиторів від процесу прийняття рішень в справі про банкрутство ПАТ ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар" і завдання таким чином шкоди кредиторам та, зокрема, порушенню його прав.

Колегія суддів, враховуючи встановлені у даній справі обставини та наявні докази не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на таке.

В обґрунтування позовних вимог у даній справі, позивач зазначає, що оспорюваний договір укладено між відповідачами з порушенням вимог частини першої статті 512 ЦК України через відступлення права вимоги, яке не належало кредиторові на момент укладення договору. Відтак, це є недотриманням вимог статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання договору недійсним.

Такі доводи позивача колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору відступлення права вимоги №Ф-05/14 між ТОВ ,,Станкотехімпорт" (первісний кредитор) та ТОВ ,,Фінансова установа ,,ЄФКР" (кредитор) від 15.04.2015: п. 3.3 Після набуття кредитором права вимоги до боржника, сторони підписують акт заміни кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги), після чого первісний кредитор передає кредитору документацію у повному обсязі за актом приймання передачі документації.

За змістом п. 3.8 даного договору кредитор може відступити або передати всі або будь-які права та зобов'язання за договором поставки третім особам з моменту набуття ним права вимоги.

На виконання цього договору, сторони 25.04.2014 підписали акт приймання-передачі документації та заміни кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги), тобто відбулась заміна кредитора в зобов'язанні в сумі 10 933 327,87 грн.

Відповідно до оспорюваного договору відступлення права вимоги №В-05/14 між ТОВ ,,Фінансова установа ,,ЄФКР" (кредитор) та ТОВ ,,Енерготехпром" (новий кредитор) від 15.04.2015: п. 2.1 кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор - сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена у п. 3.9 цього договору та набути право вимоги за договором поставки. Загальний розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається згідно цього договору становить 5 433 327, 87 грн.

На виконання п.3.2 оспорюваного договору 28.04.2014 сторони підписали акт відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ ,,Фінансова установа ,,ЄФКР" (кредитор) відступив, ТОВ ,,Енерготехпром" (новий кредитор) набув право вимоги до боржника та відбулась заміна кредитора в зобов'язанні в частині 5 433 327, 87 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, на момент передачі відповідачем-2 відповідачу-1 права вимоги за договором відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014, це право повністю належало відповідачу-2, що спростовує твердження позивача.

Водночас, щодо тверджень позивача, що він хоч і не є стороною оспорюваного договору, однак, є зацікавленою особою, яка має право на оскарження договору, колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року у справі № 904/5722/14 про банкрутство ПАТ ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар" (порушеною ухвалою цього ж суду від 5 серпня 2014 року) затверджено реєстр вимог кредиторів, до якого внесено, зокрема, вимоги ПАТ ,,Укрсоцбанк" на суму основного боргу у розмірі 48 316 829 грн. 63 коп., що віднесені до 4 черги задоволення; пеню у сумі 10 365 963 грн. 65 коп. - до 6 черги задоволення; інфляційні витрати у сумі 2 177 763 грн. 14 коп. - до 4 черги задоволення; судовий збір у сумі 1 218 грн. - до 1 черги задоволення вимог кредиторів та вимоги, забезпечені заставою, у сумі 29 379 707 грн. 86 коп. - позачергово.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Частиною першою статті 1 ГПК України установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом частин першої, другої та дев'ятої статті 45 Закону України ,,Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею; вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги, крім випадків, установлених цим Законом; погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в позачерговому порядку.

Частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 26 Закону України ,,Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що конкурсні кредитори мають на зборах кредиторів кількість голосів, пропорційну сумі вимог кредиторів, включених до реєстру вимог кредиторів, та кратну одній тисячі гривень. Під час визначення кількості голосів кредиторів з правом вирішального голосу не враховуються суми неустойки штрафу, пені), інші фінансові санкції, моральна шкода, судовий збір у справі про банкрутство, заявлені або сплачені кредиторами в провадженні у справі про банкрутство. До компетенції зборів кредиторів належить прийняття рішення про: визначення кількісного складу та обрання членів комітету кредиторів; дострокове припинення повноважень комітету кредиторів або окремих його членів; схвалення плану санації боржника в процедурі розпорядження майном; інші питання, передбачені цим Законом. На час дії процедур банкрутства збори кредиторів обирають комітет кредиторів у складі не більше ніж сім осіб. Вибори комітету кредиторів проводяться відкритим голосуванням більшістю голосів присутніх на зборах кредиторів, визначених відповідно до частини четвертої цієї статті. Кредитор, що має двадцять п'ять і більше відсотків голосів, автоматично включається до складу комітету кредиторів. Під час проведення процедур банкрутства інтереси всіх кредиторів представляє комітет кредиторів, утворений відповідно до цього Закону.

Враховуючи, що ПАТ ,,Укрсоцбанк" визнано кредитором у провадженні про банкрутство ПАТ ,,Криворізький турбінний завод ,,Констар", то участю у зборах кредиторів тих кредиторів, вимоги яких визнано на підставі договору, який не відповідає вимогам закону, прямо порушуються майнові інтереси позивача. За таких обставин позивач вправі звертатися із позовом про визнання Договору недійсним відповідно до положень частини третьої статті 215 ЦК України.

Водночас, на виконання вказівок, викладених в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 колегія суддів зазначає про таке.

Як вже зазначалось вище, 15.04.2014 між ТОВ ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку" (кредитор) та ТОВ ,,Енерготехпром" (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги №В-05/14 (далі - договір), за умовами якого кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор - сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена у п. 3.9 цього договору та набути право вимоги за договором поставки.

Пунктами 3.9 - 3.11 договору передбачено, що ціна договору складає суму грошових коштів у національній валюті України та визначається сторонами окремо. Новий кредитор здійснює оплату ціни договору на поточний рахунок кредитора. Оплата ціни договору вважається здійсненою в момент зарахування на поточний рахунок кредитора грошових коштів від нового кредитора у розмірі ціни договору.

Колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що суд першої інстанції, повторно розглядаючи справу, дійшов помилкового висновку про те, що укладений договір відступлення права вимоги № В-05/14 не є договором факторингу з тих підстав, що за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату з огляду на таке.

Як встановлено в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016, оспорюваний правочин містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Зокрема, договором передбачено, що грошова вимога до боржника уступається кредитором (ТОВ ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку") в обмін на грошові кошти, які новий кредитор (ТОВ ,,Енерготехпром") зобов'язалося сплатити останньому, тобто за умовами договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника), та п.п. 3.2 - 3.7 договору також містять умови, які притаманні договору факторингу.

Як вбачається з аналізу спірного договору, сторони в п. 3.9 погодили, що ціна договору складає суму грошових коштів в національній валюті України та визначається сторонами окремо.

В той же день, 15.04.2014 сторони оспорюваного договору уклали договір про внесення змін до договору про відступлення права вимоги № В-05/14, в якому погодили, що ціна договору складає суму грошових коштів в національній валюті України в розмірі 2 700 000,00 грн.

З врахуванням розміру заборгованості, право вимоги якої відступається згідно п.2.2 договору та становить 5 433 327,87 грн., та ціни договору, погодженої в договорі про внесення змін в розмірі 2 700 000,00 грн., слід дійти висновку, що різниця, яка становить 2 733 327,87 грн., є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, у даному випадку - ТОВ ,,Енерготехпром".

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України ,,Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оспорюваний договір є саме договором факторингу, оскільки відступлення права вимоги у даному випадку відбувалось в обмін на грошові кошти за плату у вигляді дисконту.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 13.04.2016 у даній справі, при вирішенні судами справи залишилась недослідженою та обставина, чи є відповідач 1 фінансовою установою у розумінні Закону України ,,Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу. Також у вказаній постанові суд зазначив, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили положення оспорюваного договору, не з'ясували правову природу цього правочину та відповідність його умов вимогам чинного законодавства, а відтак, дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним.

Правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 ЦК України.

Так, частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК України).

Аналогічні положення закріплено і у пунктах 3.2 і 3.7 договору, відповідно до яких сторони погодили, що після переходу до нового кредитора права вимоги у останнього виникає право на грошові кошти, які він отримає від боржника в якості погашення заборгованості за виконання зобов'язань за договором поставки. Кредитор (ТОВ ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку") не відповідає перед новим кредитором (ТОВ ,,Енерготехпром") у випадку, якщо одержані новим кредитором від боржника суми будуть меншими від суми, сплаченої новим кредитором за цим договором.

При цьому, плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається, що і має місце у договорі від 15 квітня 2014 року № В-05/14.

Разом із тим щодо суб'єктного складу таких правовідносин частина третя статті 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Закон України ,,Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Зокрема, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За пуктом 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

У частині першій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ.

Як вбачається із статуту ТОВ ,,Енерготехпром", предметом діяльності цього товариства є, зокрема, надання послуг операційного та фінансового лізингу; допоміжні послуги в галузі страхування та фінансів.

На виконання вказівок Верховного Суду України, апеляційним судом встановлено, що ТОВ ,,Енерготехпром", хоча і здійснює фінансово-господарську діяльність із надання певних послуг, однак не являється фінансовою установою у розумінні Закону України ,,Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, оскільки дане товариство не включено до Переліку фінансових установ, унесених до Державного реєстру фінансових установ, що підтверджується інформацією з офіційного сайту Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Приписами ст. 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 вказаного кодексу закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абз. 4 пп. 2.1 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 ,,Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

За результатом розгляду даної справи та на виконання вказівок Верховного Суду України, викладених у постанові від 13.04.2016 у цій справі, апеляційним судом встановлено, що оспорюваний договір укладено з боку ТОВ ,,Енерготехпром" з порушенням вимог Закону України ,,Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки ТОВ ,,Енерготехпром" не є фінансовою установою в розумінні названого Закону України, а тому не має права на отримання плати (фінансової вигоди) у вигляді дисконту від фінансової операції.

З урахуванням приписів п. 1 ст. 83 ГПК України, якими встановлено, що господарський суд наділений правом визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству та враховуючи встановлені вище обставини недійсності договору відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014 з підстав порушення ТОВ ,,Енерготехпром" вимог Закону України ,,Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", незважаючи на відхилення доводів позивача в частині підстав для визнання його недійсним, позовні вимоги у даній справі підлягають задоволенню.

Натомість, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що договір №В-05/14 укладено відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, відповідно до якого кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) та дійшов помилкового висновку, що укладений між сторонами (відповідачами 1 та 2) договір не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату. Однак, такий висновок суду спростовується зазначеними вище в тексті даної постанови умовами спірного договору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі в частині неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права є обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З огляду на те, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до прийняття неправильного рішення у даній справі про відмову в задоволенні позовних вимог, рішення господарського суду міста Києва від 29.06.2016 у справі №910/6714/15-г має бути скасовано з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Cудові витрати розподіляються відповідно до ст. 49 ГПК України та покладаються на відповідачів 1 та 2.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103 - 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ,,Укрсоцбанк" - задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 29.06.2016 у справі № 910/6714/15-г скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

3. Визнати недійсним договір відступлення права вимоги №В-05/14 від 15.04.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Енерготехпром" (код 32309445) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку" (код 34615314).

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Енерготехпром" (код 32309445) на користь Публічного акціонерного товариства ,,Укрсоцбанк" (код 00039019) 609,00 грн. судового збору за подання позовної заяви, 304,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, 730,80 грн. судового збору за подання касаційної скарги та 791,70 грн. 70 коп. судового збору за подання заяви про перегляд Верховним Судом України.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Фінансова установа ,,Європейська факторингова компанія розвитку" (код 34615314) на користь Публічного акціонерного товариства ,,Укрсоцбанк" (код 00039019) 609,00 грн. судового збору за подання позовної заяви, 304,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, 730,80 грн. судового збору за подання касаційної скарги та 791,70 грн. 70 коп. судового збору за подання заяви про перегляд Верховним Судом України.

6. Доручити господарському суду міста Києва видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді О.О. Хрипун

О.В. Агрикова