ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

22 листопада 2016 р. Справа № 902/128/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Барський машинобудівний завод»

(23000, Вінницька область. м. Бар, вул. Р. Люксембург, 5)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «РосГазКомплект»

(Російська Федерація, 141282, Московська область, м. Івантєєвка, вул. Толмачева, 27, офіс, 123)

про стягнення 1882680 руб. (617669,65 грн.)

за участю секретаря судового засідання Жиляк С.І.,

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 269 від 22.02.2016 р.;

відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Барський машинобудівний завод», м. Бар, Вінницька область, Україна звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РосГазКомплект», м. Івантєєвка, Московська область, Російська Федерація про стягнення заборгованості за контрактом № 01/МЛ-П від 23.05.2012 р. в сумі 1882680 руб. (617 669,65 грн.).

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за контрактом № 01/МЛ-П від 23.05.2012 р. в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою суду від 15.02.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі за № 902/128/16 та призначено судове засідання на14.04.2016 р.

Одночасно, з метою забезпечення належного повідомлення про час та місце судового засідання відповідача, який являється нерезидентом, що потребує за собою звернення господарського суду із відповідним судовим дорученням (про вручення ухвали про порушення провадження у справі відповідачу) до компетентного органу іноземної держави, провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 79 ГПК України зупинено до 11.04.2016 р.

Господарський суд Вінницької області звернувся до Арбітражного суду Московської області з судовим дорученням про вручення судових документів від 15.02.2016 року.

Ухвалою суду від 16.05.2016 р. провадження у справі поновлено. При цьому судом встановлено, що станом на 16.05.2016 р. до суду не надійшли докази про належне повідомлення відповідача - нерезидента про час і місце розгляду справи.

Ухвалою суду від 16.05.2016р. справу призначено до розгляду на 22.11.2016 р. та зупинено провадження у справі до 21.11.2016р. (очікувана дата надходження документів від Арбітражного суду Московської області про вручення відповідачу ухвали про призначення справи до розгляду).

Господарський суд Вінницької області звернувся із судовим дорученням до Арбітражного суду Московської області з проханням про вручення ухвал суду про поновлення провадження у справі від 16.05.2016р. та про призначення справи до розгляду від 16.05.2016р. відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «РосГазКомплект».

22.08.2016р. до Господарського суду Вінницької області надійшла ухвала Арбітражного суду Московської області про невиконання судового доручення іноземного суду від 08.08.2016 р. у справі № А41-31415/16 .

Ухвалою суду від 21.11.2016р. провадження у справі поновлено.

На визначену судом зявився представник позивача.

Відповідач правом участі в засіданні суду не скористався, визначених судом доказів не надав. Ухвала суду направлена останньому за юридичною адресою вказаною в позовній заяві, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб Російської Федерації станом на 22.11.2016р.

Зважаючи на неявку відповідача в засідання суду, суд приймає до уваги такі положення законодавства.

У п. 8 роз'ясненні Президії Вищого господарського суду України N 04-5/608 від 31.05.2002 р. "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій" (з подальшими змінами і доповненнями) зазначено, що вирішуючи питання забезпечення своєчасного повідомлення у належній формі іноземних учасників судового процесу про час і місце розгляду справи, господарському суду слід враховувати таке.

Взаємодія судів України з судовими органами інших держав з цього питання, а також щодо виконання за кордоном інших процесуальних дій регулюються Конвенцією з питань цивільного процесу (Гаага, 1954) і угодами про взаємну правову допомогу, укладеними Україною з іншими державами. Відповідно до Законів України від 19.10.2000 N 2052-III та N 2051-III з 26 листопада 2000 року набрали чинності для України Конвенція про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 1965) і Конвенція про отримання за кордоном доказів з цивільних і торгових справ (Гаага, 1970) із заявами та застереженнями. Цими заявами і застереженнями передбачено, зокрема, що названим у конвенціях центральним органом в Україні є Міністерство юстиції України, яке складає підтвердження про вручення документів і забезпечує передачу документів у цивільних або комерційних справах центральному органу юстиції іншої держави.

Особливий порядок надання правової допомоги встановлено Угодою про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 року, статтею 5 якої передбачено, зокрема, що у разі надання правової допомоги компетентні суди та інші органи держав - учасниць СНД зносяться один з одним безпосередньо. У разі звернення господарського суду з приводу надання правової допомоги документи, викладені українською або російською мовою, направляються поштовим зв'язком безпосередньо до суду, до компетенції якого належить вирішення господарських спорів на території відповідної держави - учасниці СНД, чи іншого органу цієї держави. При виконанні доручення про надання правової допомоги компетентні суди застосовують законодавство своєї країни.

Конвенцією також визначено, що судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що судовий документ було вручено або доставлено особисто відповідачеві і це було здійснено в належний строк, достатній для здійснення захисту.

Разом з тим, пунктом 6 Закону України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових і позасудових документів у цивільних або комерційних справах" встановлено, що якщо виконано всі умови, зазначені у частині другій статті 15 названої Конвенції, суддя, незалежно від положень частини першої статті 15 Конвенції, може винести рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку документів.

Таким чином, у випадку, передбаченому частиною другою статті 15 Конвенції, суд може прийняти рішення, якщо з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

23.05.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Барський машинобудівний завод» (позивач, за контрактом Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РосГазКомплект» (відповідач, за контрактом Покупець) уклали контракт № 01/МЛ-П (далі Контракт).

Відповідно до п.1.1 Контракту Постачальник зобовязується відвантажити на адресу Покупця (котли опалювальні газові типу КС) виготовлені Постачальником під товарним знаком «Тайга», право використання якого належить Покупцю, далі по тексту контракту «Товар», а Покупець зобовязується прийняти продукцію та оплатити її на умовах визначених даним контрактом, а також додатковими угодами до нього.

Згідно п. 1.2 Контракту асортимент, кількість, ціна та строк поставки кожної партії товару вказується в Специфікаціях які є невідємною частиною даного контракту.

Відповідно до п. 2.1 Контракту ціна товару вказана в Специфікаціях.

Пунктами 2.4 та 2.5 Контракту передбачено валюта контракту російський рубель. Загальна сума Контракту складає 50000000,00 рублів.

Згідно п. 3.1 Контракту Покупець проводить оплату поставленої партії товару в рублях шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника не пізніше 60 банківських днів з дати оформлення експортної декларації на відповідну партію продукції. При необхідності специфікації на окрему партію товару можуть встановлюватися інші умови оплати, в такому випадку умови оплати цієї партії товару, вказані в специфікації будуть пріоритетними.

Відповідно до п. 4.2 Контракту датою поставки товару вважається дата передачі товару покупцю або визначеному ним вантажоодержувачу.

Згідно п. 4.3 Контракту перехід права власності чи ризики втрати і пошкодження продукції переходить від постачальника до покупця в момент передачі продукції покупцю або визначеному ним вантажоодержувачу і підписання покупцем/вантажоодержувачем товарно-транспортної накладної на відповідну партію товару.

Відповідно до п. 5.1 Контракту поставка товару здійснюється окремими партіями. Поставка кожної партії товару здійснюється по специфікаціям оформлених на підставі письмових заявок Покупця, які надаються Постачальнику не менше ніж за 5 календарних днів до дати поставки.

Між сторонами було підписано ряд додаткових угод до контракту згідно яких :

Додатковою угодою № 1/1 від 29 січня 2015 р. сторони виклали пункт 11. Контракту в такій редакції: всі спори що виникли у звязку з виконанням даного Контракту, вирішуються в господарському суді Вінницької області відповідно до законодавства України.

Додатковою угодою № 4 від 04 березня 2015 р. сторони виклали пункт 2.5 Контракту в такій редакції: загальна сума Контракту складає 100 000 000,00 рублів.

Додатковою угодою № 6 від 21 грудня 2015 р. сторони виклали пункт 9.1. Контракту в такій редакції: даний Контракт вступає в силу з дня підписання та діє до 31.12.2016 р.

Відповідно до Специфікації № 47 від 10.11.2015р. вартість товару складає 1882680 рублів.

Судом встановлено, що взяті на себе зобов'язання відповідно до умов контракту №01/МЛ-П від 23.05.2012 р. позивач виконав належним чином, так згідно рахунку-фактури № 5053 від 10.11.2015 р. на суму 1882680,00 руб., вантажно-митної декларації № 401040000/2015/001065 та міжнародної товарно-транспортної накладної СМR № 0001660 на адресу відповідача було відвантажено товар на суму 1882680,00 руб.

Відповідно до п. 3.1 Контракту покупець проводить оплату поставленої партії товару в рублях шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника не пізніше 60 банківських днів з дати оформлення експортної декларації на відповідну партію продукції.

Згідно даного пункту Контракту відповідач повинен був здійснити оплату за поставлений товар по рахунку-фактури № 5053 від 10.11.2015 р. до 08.02.2016 р. включно.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача відповідач не здійснив оплати поставленого товару, у звязку з чим у останнього виник борг перед позивачем в сумі 1882690,00 руб, що еквівалентно станом на день подання позову до суду 617 669,65 грн.

Непроведення відповідачем розрахунків за отриманий товар стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Розглядаючи спір по суті, суд дійшов наступних висновків.

Беручи до уваги п. 11. Контракту, в редакції викладеній у Додатковій угоді № 1/1 від 29 січня 2015 р., всі спори що виникли у звязку з виконанням даного Контракту, вирішуються в Господарському суді Вінницької області відповідно до законодавства України.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами Контракту від 23.05.2012 року між ними виникли зобов'язання які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 1882680,00 руб. РФ, що еквівалентно станом на день подання позову до суду 617 669,65 грн. правомірною та обґрунтованою.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до п.1 ч. 5 ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РосГазКомплект» (141282, Російська Федерація, Московська обл., м. Івантєєвка, вул. Толмачева, 27, офіс 123, ІПН НОМЕР_1, КПП 503801001, основний державний реєстраційний номер роз.рахунок в ВАТ «Сбєрбанк Росії» м. Москва Корольовське ОСБ 2570/0128, Кор./рах № , БІК 044525225) на користь Публічного акціонерного товариства «Барський машинобудівний завод» (23000, Вінницька обл., м. Бар, вул. Р.Люксембург, 5, Код ЗКПО 14307570, Банківські реквізити: ЗАО «Райффайзенбанк» м. Москва кор.рах 0 БІК 044525700, ІНН НОМЕР_2 рахунок № 4 ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» для зарахування ВОД АТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» МФО 380805, рахунок № 4 код банку 200097421) заборгованості за поставлений товар 1 882 680 (один мільйон вісімсот вісімдесят дві тисячі шістсот вісімдесят) рублів РФ, що еквівалентно станом на день подання позову до суду 617 669 (шістсот сімнадцять тисяч шістсот шістдесят девять) грн. 05 коп. та 9 265 (девять тисяч двісті шістдесят пять) грн. 05 витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 24 листопада 2016 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (Російська Федерація, 141282, Московська область, м. Івантєєвка, вул. Толмачева, 27, офіс, 123)