ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" листопада 2016 р.Справа № 916/1487/16

За позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко";

в особі, якою є Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО";

До відповідача: ОСОБА_1 підприємства "ІНВЕСТ-ПРОГРЕС ГРУП"

про визнання права власності на майнові права

Суддя Оборотова О.Ю.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 довіреність від 01.02.2016р.;

Від відповідача: не зявився.

СУТЬ СПОРУ: 06.06.2016р. Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 підприємства "ІНВЕСТ-ПРОГРЕС ГРУП" в якому просить визнати за Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком "ПОРТО-ФРАНКО" право власності на майнові права згідно договору про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 01.08.2008р.

07.07.2016р. Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" надало письмові пояснення по суті спору.

07.07.2016р. ухвалою господарського суду Одеської області призначено у справі №916/1487/16 судову економічну експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України; провадження у справі № 916/1487/16 зупинено до закінчення проведення експертизи.

30.09.2016р. матеріали справи № 916/1487/16 повернуто до господарського суду Одеської області з повідомленням про неможливість проведення судової експертизи.

03.10.2016р. ухвалою господарського суду Одеської області поновлено провадження у справі 916/1487/16; розгляд справи призначено на 17.10.2016р.

Відповідач в засідання суду не з`явився, правом на відзив в порядку ст. 59 ГПК України не скористався. Ухвали господарського суду Одеської області від направлялись відповідачу за належною адресою, зазначеною в позовній заяві та у наявному в матеріалах справи Спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 10.06.2016р.

Відповідно п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу суду було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 32 Інформаційного листа ВГСУ від 29 вересня 2009 року № 01-08/350 Про деякі питання, порушені в доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України викладена правова позиція, згідно якої відмітка про відправку процесуального документа суду на зворотньому аркуші у лівому нижньому куті першого примірника процесуального документа є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам у справі та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначено про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Враховуючи викладене, справа розглядається без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

У судовому засіданні 16.11.2016р. після виходу суду з нарадчої кімнати було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та оцінивши надані докази, суд встановив:

01.08.2008р. між Акціонерним банком "ПОРТО-ФРАНКО" (позивач, Пайовик) та ОСОБА_1 підприємством "ІНВЕСТ-ПРОГРЕС ГРУП" (відповідач, Підприємство) було укладено договір БРИГ-П-16 про пайову участь у будівництві обєкта нерухомого майна (далі договір), що за своїм змістом є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до Цивільного кодексу України за яким Підприємство зобовязується передати у власність Пайовика пай, а Пайовик зобовязується прийняти пай і сплатити за нього Підприємству суму договору (п.1.1. договору).

Орієнтовний строк закінчення будівництва і прийняття обєкту в експлуатацію 4 квартал 2015р. (п.4.3. договору).

Відповідно до п.п.5.1.,5.2. договору сума договору становить 4220405,63 грн.

Згідно з п. 6.1. договору, після сплати 100% суми договору та протягом 35 робочих днів Підприємству рішення про закінчення будівництва обєкту будівництва і прийняття його в експлуатацію, Підприємство зобовязується передати Пайовику пай та документи, що підтверджують прийняття обєкта будівництва в експлуатацію, а Пайовик зобовязується прийняти пай та документи по акту приймання-передачі.

Позивач, на виконання умов договору сплатив відповідачу суму паю у розмірі 4220405,63грн., що підтверджується випискою по рахунку та меморіальними ордерами.

Позивач зазначає. що станом на день подання позову до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором щодо передачі паю.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №19 від 30.01.2015р. „Про початок ліквідації Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" ОСОБА_3.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №248 від 29.12.2015р. "Про продовження строків здійснення процедури ліквідації "ПОРТО-ФРАНКО" та делегування повноважень ліквідатора" продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" на два роки по 29.01.2018р. та призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АБ "ПОРТО-ФРАНКО" провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_3 на два роки по 29.01.2018р.

11.05.2016р. ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" в особі уповноваженої особи звернувся до відповідача з претензією про виконання умов договору про пайову участь у будівництві обєкта нерухомого майна та передачі Банку паю у відповідності до п.6.1. договору, однак відповіді не отримав.

Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та визнати за Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком "ПОРТО-ФРАНКО" право власності на майнові права згідно договору БРИГ-П-16 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 01.08.2008р., що складаються із безумовного майнового права на апартаменти з кухнею, розрахунковою площею 335,85.м.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з приписами ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти, акти цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ст.14 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що 01.08.2008р. між позивачем та відповідачем було укладено договір БРИГ-П-16 про пайову участь у будівництві обєкта нерухомого майна який що за своїм змістом є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до якого відповідач зобовязався передати у власність позивача пай, а саме новозбудоване майно номер апартаменти з кухнею, розрахунковою площею 335,85 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Львівська, 48.

Судом встановлено, що позивачем було сплачено суму паю у повному обсязі, що підтверджено належними та допустимими доказами.

Статтею 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013р. у справі №6-168цс12).

До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпоряджання майном, право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно (лист Верховного Суду України від 01.07.2013 "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ").

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

В обґрунтування позову про визнання права власності на майнові права на проінвестований на 100 %, але недобудований об'єкт, а саме номер апартаменти з кухнею, розрахунковою площею 335,85 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Львівська, 48., позивач посилається на ст. 392 Цивільного кодексу України та зазначає, що поведінка відповідача свідчить про невизнання майнових прав.

Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Доказів того, що пай, який є предметом договору, станом на день винесення рішення побудований та зданий в експлуатацію матеріали справи не містять, позивач зазначає, що відповідач порушив строки закінчення будівництва, надав пояснення з приводу того, що обєкт не був зданий в експлуатацію.

Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва не є речовими правами на майно та не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує, а тому не може існувати й право власності на нього.

Крім того слід зазначити, що позивачем не надано належних та допустимих доказів невизнання або оспорювання відповідачем права власності позивача на майнові права.

За відсутності доказів оспорювання чи невизнання відповідачем права власності на майнові права відсутні й підстави для визнання права власності на це майно на підставі статті 392 ЦК України, оскільки право позивача не порушено.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" до відповідача ОСОБА_1 підприємства "ІНВЕСТ-ПРОГРЕС ГРУП" про визнання права власності на майнові права необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 33,34,43,44-49,50,75,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -,

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову - відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 18.11.2016р.

Суддя О.Ю. Оборотова