ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"21" листопада 2016 р. Справа № 918/519/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Гудзенко Я.О., розглянувши заяву боржника - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 7 вересня 2016 року у справі № 918/519/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 67 193, 27 грн. основного боргу, 2 725, 38 грн. 3% річних, 24 719, 04 грн. інфляційних втрат, та 1 419, 57 грн. судового збору.

За участю представників: Від позивача: ОСОБА_2 (дов. 03-05/1/1 від 04.01.16 р.); Від відповідача: ОСОБА_3 (дов. б/н від 21.11.16 р.); Від органу ДВС у Рівненській області: ОСОБА_4 (дов. б/н від 18.11.16 р.)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 94 637, 69 грн. заборгованості за постачання теплової енергії. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 07.09.16 р. позовні вимоги були задоволені повністю. 20 вересня 2016 року на виконання рішення судом видано наказ.

11 листопада 2016 року представник Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Рівненської області із заявою про розстрочку виконання рішення від 07.09.16 р. у справі № 918/519/16.

Ухвалою господарського суду від 11.11.16 р. розгляд заяви призначено на 21.11.16 р. із викликом сторін по справі та представника органу виконавчої служби.

Суд, розглянувши заяву встановив наступне.

В обгрунтування поданої заяви відповідач зазначає про скрутне фінансове становище, арешти рахунків, рухомого та нерухомого майна, які як наслідок блокують нормальну роботу підприємця, що може призвести до зупинки господарської діяльності та неможливості виконувати свої зобов'язання перед усіма контрагентами. У заяві пропонує здійснити розстрочку виконання рішення згідно графіку, який додає до матеріалів заяви, а саме розстрочити виконанння рішення з 01.12.16 р. по 01.11.17 р. шляхом сплати суми боргу за рішенням суду щомісяця в розмірі 8 000, 00 грн.

Крім того, просить врахувати його майновий та фінансовий стан, зазначаючі, що він є пенсіонером за віком та на його утриманні знаходяться двоє дітей, які навчаються у вищих навчальних закладах, у підтвердження чого надає копії відповідних доказів: угоди №1 про підготовку фахівців з вищою освітою від 01.09.15 р. у підтвердження навчання дочки ОСОБА_5, договору № 2-Мв/2016/(13)-вс про надання освітних послуг вільним слухачам від 01.09.16 р. у підтвердження навчання дочки ОСОБА_6 з 01.02.2017 року, а також копії договору № 3-Мв/2011 про підготовку бакалавра від 15.08.11 р., у підтвердження оплати навчання дружини ОСОБА_7 з 01.09.2011 року по 31.05.2015 року, довідки з Пенсійного Фонду України № 7886/ос від 21.11.16 р. про отримання Йосіпом ОСОБА_6 пенсії за віком, копії свідоцтв про народження дітей та витягу з книги реєстрації одружень, довідки з банку про залишок коштів на рахунку в сумі 56,70 грн.

Представник позивача в судовому засіданні 21.11.16 р. заперечив проти задоволення заяви про розстрочку виконання рішення з підстав зазначених у письмових поясненнях поданих до суду. Зокрема, вказує про те що, у звязку із низькою платоспроможністю споживачів теплової енергії за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання позивач не тільки не отримує прибутку, а працює збитково. Так, згідно звіту про фінансові результати за дев'ять місяців 2016 року позивач отримав збитки в сумі 38,07 млн. грн. (Звіт про фінансові результати додається).

Згідно даних бухгалтерського обліку позивача станом на 01.11.2016 року, за позивачем рахується значна кредиторська заборгованість за спожитий природний газ у сумі 188 717, 2 тис.грн., в тому числі штрафні санкції в сумі 31 408, 2 тис.грн.

Відтак, з наданих позивачем доказів та з викладеного вбачається, що на сьогоднішній день ТОВ "Рівнетеплоенерго" також перебуває у скрутному матеріальному становищі, з якого намагається вийти, щоб заплатити свою кредиторську заборгованість перед іншими суб'єктами господарської діяльності та вчасно виплачувати заробітну плату своїм працівникам і сплачувати податки.

Судом встановлено, що 04.10.2016 року постановою державного виконавця накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача.

З листа виконавчої служби від 23.11.2016 року № 12863, поданого суду, вбачається, що за відповідачем зареєстровано дві земельні ділянка, відкриті рахунки у банках, які виконавцем арештовані, боржник отримує пенсію, щодо відповідача відкрито декілька виконавчих проваджень про стягнення загалом 453 328, 97 грн.

Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані суду докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду.

При цьому суд виходив з такого.

Згідно із ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 ГПК України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із приписами ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України Про міжнародні договори України і ст. 4 ГПК України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

У силу вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року у справі "Шмалько проти України" суд наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби ст. 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити ст. 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

При цьому, Європейський суд з прав людини допускає, що затримки у виконанні рішення можуть бути обґрунтовані за окремих обставин, проте державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на вибачення за невиплату боргу за рішенням, а затримки не можуть бути такими, що зводять нанівець право, що захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. § 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бакай та інші проти України від 09.11.2004 року).

Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі Агрокомплекс проти України від 06.10.2011 року існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для законного сподівання на виплату такої заборгованості і становить майно цієї особи у значенні ст. 1 Першого протоколу (Бурдов проти Росії та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирного володіння майном, як це передбачено п. 1 ст. 1 Першого протоколу.

При цьому, розглядаючи питання захисту права особи на мирне володіння майном, необхідно згадати позицію Європейського суду, за якою «позбавлення майна згідно із другою нормою може бути виправданим тільки якщо доведена, крім іншого, наявність «інтересів суспільства» та «умов, передбачених законом». Більше того, будь-яке втручання у володіння майном повинно задовольняти принцип пропорційності. Як Суд неодноразово зазначав, повинен бути встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства в цілому та вимогою захисту основних прав індивіда. Відчуження власності, яке здійснюється відповідно до законодавчої, соціальної, економічної політики чи з іншою метою, може відповідати «суспільним інтересам», навіть якщо суспільство в цілому безпосередньо не використовує цю відчужену власність або не володіє нею».

Принцип пропорційності базується на визначальних постулатах верховенства права і, виходячи з пріоритету прав людини, передбачає баланс необхідного державного втручання у приватні справи. Вказаний принцип спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав повинні бути істотними, а засоби їх досягнення - обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.

Для прикладу може слугувати рішення у справі Жовнер проти України. У цій справі Європейський суд зауважив, що ст. 1 Першого Протоколу містить три чітких положення: перше, яке міститься у першому абзаці першого пункту та має загальний характер, проголошує принцип поваги до права власності; друге, яке міститься у другому абзаці того ж пункту, передбачає можливість позбавлення права власності та встановлює умови для нього; третє, яке міститься у другому пункті, визнає за державами повноваження регулювати користування майном відповідно до загальних інтересів. Мова не йде про правила, які не мають зв'язку між собою. Друге та третє положення стосуються конкретних випадків посягання на право власності; таким чином, вони повинні тлумачитися у світлі принципу, зазначеного у першому положенні.

Суд виходив із того, що ст. 1 Першого Протоколу вимагає, перш за все і особливо, щоб втручання державної влади у використання права на майно було законним і була дотримана справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян. Контролюючи виконання цієї вимоги, Суд визнає за державою певну свободу розсуду як для вибору способів впровадження, так і для вирішення, чи їх наслідки є виправданими та відповідають загальному інтересу у спробі досягти зазначеної мети закону. Тому Суд нагадав, що в принципі система тимчасового зупинення або відстрочка виконання судових рішень не критикується як така, особливо беручи до уваги свободу розсуду, дозволену в другому абзаці ст. 1 Першого Протоколу. Проте така система має наслідком ризик покладання на власників непомірного тягаря, зокрема, можливості розпоряджатися своїм майном і, таким чином, повинна передбачати певні процедурні гарантії для спостереження за запровадженням системи та її непередбачуваних наслідків для права власності. Суд зауважив, що в даному випадку відстрочка виконання рішення не містила жодного точного строку і що зазначене рішення залишалось невиконаним вже протягом шести років. Що, більше того, для заявниці немає жодної гарантії, що воно буде виконаним у найближчому майбутньому.

Суд, давши оцінку дотримання принципу пропорційності, тобто встановлення справедливого балансу між інтересами суспільства в цілому та вимогою захисту основних прав стягувача і можливістю тимчасового обмеження його права на законне сподівання отримати заборгованість, стягнуту за рішенням суду у цій справі, яке становить майно у значенні ст. 1 Першого протоколу, встановив таке.

З метою дотримання справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу (збереження робочих місць, своєчасної виплати заробітної плати працівникам боржника, оплати рахунків за навчання дітей) і вимогами захисту основних прав стягувача (його права на отримання грошових коштів, стягнутих за судовим рішенням), суд допускає можливість тимчасового втручання у право власності шляхом розстрочки виконання судового рішення на суму боргу.

Судом також проаналізовано вимоги національного законодавства, з якими пов'язується можливість розстрочки виконання судового рішення.

Згідно зі ст. 121 ГПК України суд за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони у виняткових випадках, залежно від обставин справи може, серед іншого, розстрочити виконання рішення.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом.

Підставою для розстрочки рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст. 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами розстрочення виконання рішення. Проте, вирішуючи таке питання господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках тощо.

Стосовно фінансового становища боржника, то за наданими первинними документами судом встановлено таке.

Згідно довідки банку № 14-17/95 на 21.11.16 р. сума на рахунку складає 56,70 грн. та на вказаний рахунок накладено арешт, що підтверджено представником позивача та представником органу державної виконавчої служби в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідач оплачує навчання дітей у вищих навчальних закладах та до 2015 року оплачував навчання дружини.

Приписами ч. 1 ст. 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд враховуючи вказані вище обставини в сукупності вважає, що заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

За приписами ч.ч. 1, 2, ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Судом проаналізовано економічну ситуацію в країні, яка безпосередньо впливає на фінансову активність та спроможність суб'єктів господарювання в цілому та боржника зокрема, у тому числі на можливість виконання ним судового рішення.

Негативна економічна ситуація в країні не тільки впливає на зниження фінансових показників у цілому, а й на результати господарської діяльності як позивача так і відповідача.

Отже, суд вважає, що наведені боржником обставини є такими, що істотно ускладнюють негайне виконання рішення про стягнення грошових коштів на користь стягувача.

Стосовно строку, на який слід розстрочити виконання судового рішення, то визначення останнього не входить до правозастосовчої діяльності суду, оскільки проміжок часу, на який слід розстрочити виконання судового рішення, є більше економічною категорією, аніж правовою, що має грунтуватись на реальній можливості виконання відповідачем судового рішення, з урахуванням збалансованості інтересів обох сторін.

При цьому суд наголошує, що позивачем подано суду докази у підтвердження фінансового стану, враховуючи економічну ситуацію в країні і те, що несвоєчасне повернення коштів і несвоєчасне виконання боржником рішення суду завдає збитків позивачу у справі, - суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви та розстрочення виконання рішення згідно наступного графіку: до 01.12.2016 року - 16 657, 26 грн., до 01.01.2017 - 15 880,00 грн., до 01.02.17 р. - 15 880, 00 грн., до 01.03.17 р. - 15 880, 00 грн., до 01.04.17 р. - 15 880, 00 грн. до 01.05.17 р. - 15 880, 00 грн.

Згідно із ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 43, 81-1, 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 7 вересня 2016 року у справі № 918/519/16 задовольнити частково.

2. Розстрочити виконання рішення суду від 07.09.2016 року у справі № 918/519/16 згідно наступного графіку: до 01.12.2016 року - 16 657, 26 грн., до 01.01.2017 - 15 880,00 грн., до 01.02.17 р. - 15 880, 00 грн., до 01.03.17 р. - 15 880, 00 грн., до 01.04.17 р. - 15 880, 00 грн. до 01.05.17 р. - 15 880, 00 грн.

Суддя Гудзенко Я.О.