ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2016 р. Справа № 920/1840/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В. О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Пуль О.А.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність від 04.12.16р.),

відповідача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 05.02.2016р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Лангр, м. Суми (вх.№ 2407 С/2) на рішення Господарського суду Сумської області від 27.07.2016р. у справі №920/1840/15

за позовом Сумської автомобільної школи товариства сприяння оборони України, м. Суми

до Товариства з обмеженою відповідальністю Лангр, м. Суми

про розірвання договору оренди, повернення майна та стягнення 49222,97грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015р. позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 01.06.2015р., укладеного між позивачем та ТОВ «Лангр», повернення Сумській автомобільній школі ТСО України нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Суми, провулок Громадянський, 1, та стягнення з ТОВ «Лангр» на користь Сумської автомобільної шкоди ТСО України 49222,97 грн. заборгованості з орендної плати.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 27.07.2016р. у справі №920/1840/15 (головуючий суддя Джепа Ю.А., суддя Лиховид Б.І., суддя Соп'яненко О.Ю.) позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Лангр на користь Сумської автомобільної школи товариства сприяння оборони України 48259,26 грн. заборгованості з орендної плати, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1791,20 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Відповідач, з вказаним рішенням не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 27.07.2016р. у справі №920/1840/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, як в частині стягнення 48259,26 грн. орендної плати за договором оренди, так і в частині відшкодування витрат по сплаті судового збору. В заперечення щодо стягнення з нього суми орендної плати, апелянтом вказано на те, що позивач не мав права на отримання орендної плати, оскільки судовим рішенням у справі №920/1892/15 встановлено відсутність у позивача права власності на приміщення, яке надано в оренду апелянту та визнано договір оренди, укладений між позивачем та відповідачем недійсним, з цих підстав на майбутнє.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.09.2016р. вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 04.10.2016р., відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 05.09.2016р., у наступному складі суду: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

26.09.2016р. від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №9704).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.10.2016 р. розгляд справи відкладено на 25.10.2016р.

04.10.2016р. після судового засідання від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів (вх. №9997), а саме: лист Сумського обласної організації ТСО України від 21.09.2016р. №1/24, Інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (час формування - 23.08.2016р.), витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У вказаному клопотанні відповідач зазначає, що ці документи не існували на час прийняття рішення судом першої інстанції, а тому не були надані до Господарського суду Сумської області при розгляді даної справи.

24.10.2016р., відповідно до протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів, у зв`язку з відпусткою суддів Шевель О.В., склад колегії суддів змінено на: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

В судовому засіданні 25.10.2016р. оголошено перерву до 17.11.2016р.

09.11.2016р. від позивача надійшли письмові пояснення (вх.№ 11330).

У судовому засіданні 17.11.2016р. сторони підтримали свої вимоги. Представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення господарського суду Сумської області від 27.07.2016р. скасувати в частині стягнення орендної плати, прийняти нове рішення яким відмовити у позові в цій частині. Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду без змін.

Розглядаючи клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи документів, які виникли після прийняття рішення у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про долучення до матеріалів справи вказаних документів.

Відповідно до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши в судовому засіданні представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 01.07.2014 між сторонами у справі був укладений договір № 1 оренди житлового (нежитлового) приміщення, за умовами якого позивач (орендодавець) передав відповідачу (орендарю) в оренду нежитлове приміщення по провулку Громадянському, 1 у м. Суми, загальною площею 406 кв.м., під розміщення СТО.

За умовами пункту 2.1.1 укладеного договору, відповідач (орендар за договором) вступає у строкове платне користування орендованим приміщенням після укладення даного договору з дня підписання сторонами акту прийому-передачі, який є невідємною частиною даного договору. Такий акт приймання-передачі приміщення в оренду був підписаний сторонами 01.07.2014 та скріплений їх печатками (а.с.25 т.1).

Строк дії договору оренди № 3 від 01.07.2014 був встановлений до 30.05.2015.

01.06.2015 між сторонами у справі був укладений договір № 3 оренди житлового (нежитлового) приміщення, за умовами якого позивач (орендодавець за договором) передав в оренду відповідачеві нежитлове приміщення по провулку Громадянському, 1 у м. Суми загальною площею 406 м2 під розміщення СТО.

За умовами пункту 2.1 укладеного договору відповідач (орендар за договором) вступає у строкове платне користування орендованим приміщенням після укладення даного договору з дня підписання сторонами акту прийому-передачі, який є невідємною частиною даного договору. Враховуючи, що нежитлове приміщення, передане відповідачу за актом приймання-передачі від 01.07.2014, не було повернуто орендодавцю після закінчення строку дії договору оренди № 1 від 01.07.2014, відповідач продовжував ним користуватись після підписання сторонами договору оренди № 3 від 01.06.2015, оскільки предметом цих договорів є одне і те саме нежитлове приміщення.

У розділі 4 договору оренди № 3 сторони узгодили розмір орендної плати та плати за комунальні послуги. Так, розмір орендної плати за приміщення, що орендується, становить 23,00 грн. за 1 кв.м. (п. 4.1); орендна плата сплачується щомісячно, на підставі виставлених орендодавцем рахунків, не пізніше 10-го числа поточного місяця (п. 4.3); оплата за комунальні послуги та вивіз сміття здійснюється за цінами, виставленими орендодавцю відповідно до виставлених рахунків і може змінюватись при зміні тарифів за комунальні послуги (п. 4.4).

Звертаючись з даним позовом, позивач зазначає, що відповідачем з червня 2015 року не виконуються умови договору в частині оплати орендної плати та комунальних платежів.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, останній користувався орендованими приміщеннями на протязі червня листопада 2015 року, а тому йому виставлялись рахунки за орендні платежі, а також рахунки за електроенергію та за вивіз сміття.

Так, за червень 2015 року відповідачу був виставлений рахунок-фактура № СФ-0000167 від 12.06.2015 на суму 9528,63 грн. (у тому числі 1334,33 грн. витрат за спожиту електроенергію, 50,00 грн. за вивіз сміття), за липень 2015 року відповідачу був виставлений рахунок-фактура № СФ-0000178 від 02.07.2015 на суму 9528,63 грн. (у тому числі 1334,33 грн. витрат за спожиту електроенергію, 50,00 грн. за вивіз сміття), за серпень 2015 року відповідачу був виставлений рахунок-фактура № СФ-0000196 від 03.08.2015 на суму 9819,44 грн. (у тому числі 1625,14 грн. витрат за спожиту електроенергію, 50,00 грн. за вивіз сміття), за вересень 2015 року відповідачу був виставлений рахунок-фактура № СФ-0000225 від 07.09.2015 на суму 9671,70 грн. (у тому числі 1477,40 грн. витрат за спожиту електроенергію, 50,00 грн. за вивіз сміття), за жовтень 2015 року відповідачу був виставлений до сплати рахунок-фактура № СФ-0000270 від 12.10.2015 на суму 9710,86 грн. (у тому числі 1516,56 грн. витрат за спожиту електроенергію, 50,00 грн. за вивіз сміття).

У жовтні 2015 року позивач звернувся до відповідача з листом, в якому викладено вимогу про погашення суми боргу з орендних платежів на підставі виставлених рахунків та повідомлено відповідача про намір розірвати договір оренди нежитлового приміщення №3 від 01.06.2015р.

Відповідач на вказаний лист не відповів, рахунки не оплатив, умови договору не виконав.

Доказів на підтвердження своєчасної та в повному обсязі оплати вищезазначених рахунків відповідачем не надано.

Отже, даними обставинами позивач обгрунтовує позовні вимоги щодо дострокового розірвання договору оренди нежитлового приміщення, повернення майна та стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, з посиланням на умови договору та на ст.ст. 188, 291 ГК України, ст.ст. 526, 610, 612, 651 ЦК України. До того ж, на підставі статті 625 ЦК України позивачем нараховані 3% річних та інфляційні втрати на суму заборгованості з орендної плати за період з червня по жовтень 2015р.

В ході розгляду даної справи в суді першої інстанції, ухвалою Господарського суду Сумської області від 16.02.2016р. за клопотанням ТОВ «Лангр» зупинено провадження у даній справі до вирішення господарським судом справи №920/1892/15 (за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лангр» до Сумської автомобільної школи товариства сприяння оборони України про визнання недійсним договору оренди від 01.06.2015р.)

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 17.06.2016р. провадження у даній справі поновлено, у зв`язку з усуненням обставин, які були підставою для зупинення провадження у даній справі. Відповідачем до матеріалів справи надано рішення Господарського суду Сумської області від 17.03.2016р. у справі №920/1892/15, яким позовні вимоги ТОВ «Лангр» задоволено, визнано недійсним договір №3 від 01.06.2016р. оренди нежитлового приміщення за адресою: м. Суми, пров. Громадянський, 1, укладений між ТОВ «Лангр» та Сумською автомобільною школою ТСО України.

Підставою визнання недійсним вказаного договору судом встановлено відсутність зареєстрованого у визначеному законом порядку за Сумською автомобільною школою товариства сприяння оборони України права власності на приміщення, якій останній надав в оренду ТОВ «Лангр» згідно договору оренди від 01.06.2015р.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд встановив факт невиконання відповідачем умов договору оренди в частині несплати орендних платежів, однак вказав, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про його розірвання та повернення позивачу нежитлового приміщення з огляду на встановлений господарським судом при розгляді справи №920/1892/15 факт недійсності договору оренди нежитлового приміщення №3 від 01.06.2015р. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача орендної плати у розмірі 48259,26 грн., господарський суд першої інстанції, посилаючись на ч.3 ст. 207 ГК України, ч. 2 ст. 216 ЦК України, та положення п. 2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», встановив наявність підстав для їх задоволення. Проте, відмовляючи у стягненні з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем на суму заборгованості з орендної плати, суд вказав, що стягнення вказаних сум передбачає, насамперед, існування договірних відносин між сторонами, про що не вбачається з обставин даної справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не в повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, з огляду на власну правову мотивацію.

Статтею 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з ч. 3 ст. 285 ГК України орендар, зокрема, зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Частина 4 цієї статті визначає, що строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що в порушення умов п. 4.3. договору оренди, відповідач систематично - з червня по жовтень 2015 року не виконував зобов'язання з оплати за оренду приміщення.

Згідно з ч. 3 ст. 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому ст. 188 цього Кодексу.

При цьому, повинні враховуватися приписи ч. 2 ст. 651 ЦК України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

З приписів вказаної норми вбачається, що підставою зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору є істотне порушення договору другою стороною. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом з урахуванням того, що істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору; це створює неможливість для другої сторони досягнення цілей договору, у даному випадку своєчасного надходження коштів від надання в оренду майна.

Відповідне право наймодавця на відмову від договору найму не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою щодо розірвання договору в разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо має місце істотне порушення умов договору.

У вирішенні відповідних спорів господарським судам слід встановлювати, протягом яких конкретно місяців і якого року орендар не вносив орендну плату, в якому розмірі, в тому числі протягом яких місяців орендар взагалі не вносив орендну плату або вносив частково. При цьому погашення орендарем заборгованості до або після подання позову орендодавцем не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки законодавець пов'язує виникнення права орендодавця відмовитися від договору оренди саме з фактом не внесення орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Таким чином, враховуючи, існування заборгованості перед позивачем за спірним договором на час подання позову, яка утворилась внаслідок систематичної несплати відповідачем орендних платежів за цим договором, а також виходячи з наведених норм чинного законодавства, колегія суддів вважає правомірними позовні вимоги щодо розірвання спірного договору оренди нежитлового приміщення.

Разом з тим, матеріалами даної справи підтверджується, що спірний договір визнано недійсним на майбутнє в судовому порядку, судове рішення у справі №920/1892/115 набрало законної сили на час прийняття рішення у даній справі.

Наведене унеможливлює задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди нежитлового приміщення у даній справі, оскільки розірвати можливо тільки дійсний договір.

А тому, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо відсутності обгрунтованих підстав для повернення спірного майна позивачу, з огляду на відсутність у останнього права власності на спірне нежитлове приміщення, як було встановлено у рішенні Господарського суду Сумської області від 17.03.2016р. по справі №920/1892/15.

До того ж, колегія суддів не погоджується з посиланням суду першої інстанції на статтю 208 ГК України та статтю 216 ЦК України, як на підставу стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 207 ГК (яка кореспондується зі ст. 236 ЦК) виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Відповідно до пункту 2.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», частиною третьою статті 207 ГК України передбачена можливість припинення господарського зобовязання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобовязання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобовязання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Якщо господарське зобовязання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобовязанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України.

Разом з тим, у даній справі спірним є договір оренди нежитлового приміщення. Із правової природи такого зобовязання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК, оскільки використання майна «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором (постанова ВСУ від 23.12.2015р. у справі №3-1143гс15).

Таким чином, договір оренди нежитлових приміщень від 01.06.2015р. №3, укладений між сторонами у даній справі, визнаний недійсним в судовому порядку на майбутнє, тобто з дня набрання чинності судовим рішенням у справі №920/1892/15. Враховуючи відсутність в матеріалах справи та Єдиному державному реєстру судових рішень доказів оскарження вказаного рішення, воно набуло чинності з 01.04.2016р., тобто саме з цього моменту вважається недійсним спірний договір оренди.

Відповідно до ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання не допускається; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором у повному обсязі не виконав, оренду плату за визначений позивачем період не здійснив, у зв'язку з чим, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем.

Отже, правомірним, на думку колегії суддів, є стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати у розмірі 48259,26 грн., але ж з підстав невиконання останнім умов договору оренди нежитлового приміщення, який був дійсний у період з червня по жовтень 2015р. та визнаний недійсним в судовому порядку лише з 01.04.2016р. на майбутнє.

До того ж, колегія суддів зазначає, що відповідачем не спростовані доводи фактичного користування спірним приміщенням під час дії договору. Позивачем за фактичне користування відповідачем приміщенням виставлялись рахунки, які в силу умов договору та положень чинного законодавства повинні бути оплачені. Тому, не заслуговують на увагу доводи відповідача стосовно відсутності підстав отримання позивачем орендної плати за фактичне користування приміщенням, оскільки у останнього відсутнє право власності на вказане приміщення.

Відповідно підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних, оскільки у період виникнення основної заборгованості, заявлений позивачем до стягнення (червень-жовтень 2015 року) договір оренди нежитлового приміщення був чинний, та визнаний судом недійсним з 01.04.2016р.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 3.1 та 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, в силу наведених норм законодавства, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Однак, при перевірці заявленої позивачем суми інфляційних втрат, колегією суддів виявлено помилку при їх розрахунку в сторону збільшення, оскільки позивачем не включено у період нарахування листопад 2015р., що протирічить приписам статті 625 ЦК України, яка чітко встановлює, що боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також положенням Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права». Згідно цього листа, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватись, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Тому, враховуючи, що вірна сума інфляційних втрат є більшою ніж заявлена позивачем, зазначене не дає можливості стягнути з відповідача перераховану судом суму інфляційних втрат з урахуванням меж позовних вимог, тому до стягнення підлягає сума інфляційних втрат, яка заявлена позивачем 481,17 грн.

Що стосується 3% річних, колегією суддів також встановлена неправомірність нарахування цієї суми. Позивачем при розрахунку 3% річних за кожен місяць несплати визначений період з 01.06.2015р. по 01.12.2015р., з 01.07.2015р. по 01.12.2015р., з 01.08.2015р. по 01.12.2015р., з 01.09.2015р. по 01.12.2015р, з 01.10.2015р. по 01.12.2015р., тобто починяючи з 1 числа кожного місяця, тоді як відповідно до п. 4.3 договору, орендна плата здійснюється щомісячно, на підставі виставлених орендодавцем рахунків, не пізніше 10-го числа поточного місяця. Тобто, виходячи з умов договору, відповідач повинен сплатити орендну плату після виставлення йому рахунків, але ж не пізніше 10-го числа поточного місяця.

З матеріалів справи вбачається, що рахунок за червень висталено відповідачу 12.06.2015р., за липень 2015 року - 02.07.2015р., за серпень 2015 року - 03.08.2015р., за вересень - 07.09.2015р., за жовтень - 12.10.2015р. Отже, правильним, на думку колегії суддів буде враховувати при розрахунку 3% річних період з 13.06.2015р. по 01.12.2015р., з 11.07.2015р. по 01.12.2015р., з 11.08.2015р. по 01.12.2015р., з 11.09.2015р. по 01.12.2015р, з 13.10.2015р. по 01.12.2015р.

Здійснюючи перерахунок 3% річних з урахуванням правильних періодів, колегією суддів визначено, що до стягнення з відповідача підлягає сума 3% річних у розмірі 443,78 грн.

За таких обставин, доводи, викладені в апеляційній скарзі не відповідають приписам чинного законодавства та не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. При цьому, враховуючи встановлену колегією суддів наявність підстав для часткового скасування рішення у даній справі, з інших підстав, ніж ті, що викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 23.03.2012р. № 6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Згідно абзацу 3 пункту 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України», не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Враховуючи встановлені колегією суддів у даній справі обставини із застосуванням власної правової кваліфікації спірних відносин та правової оцінки обставин справи, рішення Господарського суду Сумської області від 27.07.2016р. у даній справі підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лангр» на користь Сумської автомобільної школи товариства сприяння оборони України 482,54 грн. 3% річних та 481,17 грн. інфляційних втрат, та прийняття в цієї частині нового рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п. 3, 4 ч.1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Лангр, м. Суми задовольнити частково.

Рішення господарського суду Сумської області від 27.07.2016р. у справі № 920/1840/15 скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лангр» на користь Сумської автомобільної школи товариства сприяння оборони України 482,54 грн. 3% річних та 481,17 грн. інфляційних втрат.

Прийняти в цій частині нове рішення.

Частково задовольнити позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Лангр на користь Сумської автомобільної школи товариства сприяння оборони України 3% річних та інфляційних втрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Лангр (40035, м. Суми, вул. Заливна, 33/73; ) на користь Сумської автомобільної школи товариства сприяння оборони України (40021, м. Суми, пров. Громадянський, 1; ) 443,78 грн. 3% річних 481,17 грг. інфляційних втрат.

В іншій частині рішення Господарського суду Сумської області від 27.07.2016р. у справі № 920/1840/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 18.11.16

Головуючий суддя Фоміна В. О.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Пуль О.А.