КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2016 р. Справа№ 910/14351/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

секретар Колеснік М.П.

за участю представників:

від позивача - Зацарний О.І.

від відповідача - Харченко П.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги відповідача Публічного акціонерного товариства „АГРОХОЛДИНГ АВАНГАРД" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Приватного підприємства „БИЗНЕС ДОМ „БОРДО"

до Публічного акціонерного товариства „АГРОХОЛДИНГ АВАНГАРД"

про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПП «Бізнес дом «Бордо» звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення коштів за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення постановлене з порушення норм матеріального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 та постановити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ апеляційна скарга для розгляду була передана колегії суддів у складі: головуючий суддя Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2016 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 17.11.2016.

В призначене судове засідання 17.11.2016 з`явилися представник позивача та відповідача та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне

27.01.2016 між Приватним підприємством «Бізнес дом «Бордо» (постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Агрохолдинг Авангард» (покупець) був укладений договір поставки № 22020.

Відповідно до п. 1.1 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця певний товар, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити комбікорм (товар).

Згідно із п. 2.1 договору поставки кількість, ціна, вартість фактично поставленого товару визначається відповідно до належним чином оформлених видаткових накладних постачальника, які є невід'ємною частиною договору.

Датою поставки товару вважається дата підписання покупцем видаткової накладної постачальника на поставку товару, що проводиться після розвантаження в місці призначення. Поставка товару здійснюється автомобільним транспортом (п. 3.5 договору поставки).

Згідно з п.п. 4.1, 4.2 договору поставки ціна за одиницю товару, загальна вартість товару, що поставляється, кількість поставки, відображається у відповідних видаткових накладних на товар.

Розрахунки за поставлений товар згідно договору здійснюються шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок постачальника на умовах 100%-ї передоплати, по факту поставки в день поставки, або відстрочення платежу терміном 14 календарних днів з моменту отримання даної партії товару (відповідно до видаткової накладної).

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що ним умови договору поставки були виконані в повному обсязі, проте, відповідачем поставлений товар був оплачений частково, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка в добровільному порядку відповідачем не погашена.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, мотивує це тим, що у представника відповідача, який мав довіреність на отримання товару, перевищив свої повноваження та прийняв більше товару за вагою, ніж було зазначено у довіреності, виданої на її ім`я, а отже за реальну отриману кількість товару, відповідач розрахувався належним чином.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (пп. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно із ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підтвердження виконання своїх договірних зобов'язань позивачем було подано до суду копії та оригінали видаткових накладних за період з 04.02.2016 по 23.05.2016, за якими загальна вартість поставленого товару становить 20358854,03 грн.

Вказані накладні підписані вповноваженими представниками сторін та скріплені відповідними печатками підприємств.

Факт поставки товару позивачем відповідачу в цілому не оспорювався відповідачем ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції.

Крім того, позивачем до матеріалів справи долучені копії платіжних доручень, відповідно до яких, вбачається, що відповідач частково сплачував кошти за поставлений товар, що не заперечувалось відповідачем по справі.

Загалом відповідачем було перераховано на розрахунковий рахунок позивача кошти за договором поставки від 27.01.2016 суму в розмірі 17707568 грн.

15.06.2016 позивачем було направлено відповідачу вимогу про виконання грошового зобов'язання за договором поставки на суму 2651016,03 грн, за результатами розгляду якої позивач отримав в рахунок погашення заборгованості від відповідача 100000 грн. платіжне доручення № 114 від 06.07.2016 та 200000 грн. платіжне доручення № 136 від 07.07.2016.

Отже, на дату звернення із позовом до суду відповідач мав заборгованість перед позивачем в розмірі 2351016,03 грн.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як зазначалось вище, за умовами договору сторонами був погоджений порядок та строки сплати коштів за поставлений позивачем товар, проте в порушення наявних домовленостей, відповідач має заборгованість перед позивачем.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

За наслідками дослідження видаткових накладних та платіжних документів на предмет кількості товару за договором поставки, який був поставлений продавцем та оплачений покупцем, вбачається, що відповідач дійсно не оплатив весь поставлений позивачем товар, вартість якого в загальному розмірі складає 2351016,03 грн. та строк сплати яких настав, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача основної заборгованості є обгрунтованою та правомірно була задоволена до стягнення місцевим судом.

Стосовно заперечення відповідача щодо відсутності у представника відповідача повноважень на отримання товару у кількості поставленої позивачем, оскільки в довіреності, виданої на ім`я такого представника зазначено право на отримання лише 0,35 т. товару, колегія суддів зазначає наступне.

В матеріалах справи наявна копія довіреності № 113 від 25.03.2016, видана відповідачем на ім`я технолога по кормам Шупило О.А., якою останнього уповноважено на отримання від ПП «Бізнес дом «Бордо» комбікорм на загальну кількість 350 тон.

Вказана довіреність підписана керівником відповідача, та головним бухгалтером, а також скріплена відповідною печаткою товариства.

Оригінал такої довіреності був наданий представником позивача в суді апеляційної інстанції для огляду.

Крім того, представником відповідача на підтвердження своїх доводів не було надано документальних доказів, які б спростовували зазначену довіреність № 113 від 25.03.2016, а також інформацію, викладену в ній.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає про безпідставність та необґрунтованість тверджень відповідача, які викладені в апеляційній скарзі та є ідентичними доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву.

Також, позивач просив стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати вартості поставленого товару.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами 1 та 2 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В силу частини 1 статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 229 ГК України визначено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений ст. 231 Господарського кодексу України. Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6).

Відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня (ст. 3).

У п. 6.4 договору поставки сторони погодили, що у випадку прострочення оплати або не повної оплати товару в строки, зазначені у договорі, покупець зобов'язується на вимогу постачальника сплатити останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення платежу від вартості неоплаченого або вартості частково оплаченого товару за кожен день прострочення оплати, але не більше 1% від вартості неоплаченого товару.

У зв'язку з простроченням відповідача, на підставі вказаного положення договору поставки позивачем було заявлено до стягнення поряд із сумою основного боргу суму пені розміром 23510,16 грн. (1% вартості непоставленого товару) за період з 08.07.2016 по 22.07.2016.

Колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку пені, наданого позивачем, знаходить його арифметично вірним, обґрунтованим, здійсненим з дотриманням п. 6.4 договору, а отже місцевим судом правомірно було задоволено до стягнення штрафні санкції в розмірі 23510,16 грн.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд правомірно дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу та штрафних санкцій нормативно та документально доведені, а тому правомірно були задоволені місцевим судом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволені позовні вимоги Приватного підприємства „БИЗНЕС ДОМ „БОРДО", а тому апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства „АГРОХОЛДИНГ АВАНГАРД" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства „АГРОХОЛДИНГ АВАНГАРД" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „АГРОХОЛДИНГ АВАНГАРД" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 у справі № 910/14351/16- без змін.

Матеріали справи № 910/14351/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко