ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа № 920/468/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

третьої особи - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2755 С/1-7) на рішення господарського суду Сумської області від 05.09.16 у справі

за позовом ПАТ "Банк "Київська Русь" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_2, м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ПАТ "Альба Україна", м. Бориспіль

до ТОВ фірма "Стара аптека", м. Суми,

про стягнення 206 923,13 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до вимог позовної заяви № 2386/16 від 20.04.2016 року позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу № 349 ХФ/11 від 03.01.2011 року, в сумі 206 923 грн. 13 коп., в тому числі: 115 000 грн. 00 коп. сума основного боргу, 13 037 грн. 86 коп. пеня по кожній неоплаченій накладній за період з 18.04.2014 року по 12.12.2014 року, 5 860 грн. 27 коп. 3% річних за прострочення виконання зобовязання, нараховані за період з 13.06.2014 року по 22.02.2016 року; 73 025 грн. 00 коп. інфляційне збільшення суми боргу, нараховане за період з 13.06.2014 року по 31.01.2016 року, а також витрати по сплаті судового збору.

Також в позовній заяві зазначено, що 03.01.2011 року між ПрАТ «Альба Україна» та ТОВ Фірма «Стара Аптека» було укладено договір купівлі-продажу № 349ХФ/11, а 05.06.2014 року між ПрАТ «Альба Україна» як Первісним кредитором та ПАТ Банк «Київська Русь» було укладено Договір відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7, за умовами якого ПрАТ «Альба Україна» відступило, а ПАТ Банк «Київська Русь» набуло право вимоги за зобовязаннями ТОВ Фірма «Стара Аптека».

Рішенням господарського суду Сумської області від 05.09.2016 року (колегія суддів у складі: головуючи суддя Лугова Н.П., суддя Соп'яненко О.Ю., суддя Зайцева І.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «СТАРА АПТЕКА» (40030, м. Суми, вул. Троїцька, 28 А, код 23822986) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_2 (04071, м. Київ, вул. Хорива, 11 А, код 24214088) 115 000 грн. 00 коп. основної заборгованості, 5 860 грн. 27 коп. 3 % річних, 72 982 грн. 28 коп. інфляційних збитків, та 2 907 грн. 65 коп. судового збору.

В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 13 037 грн. 86 коп. пені та 42 грн. 72 коп. інфляційних збитків в позові відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, яке задовольняється колегією суддів. У відзиві представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

ч. 1 ст. 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції» 2), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

03 січня 2011 року між Приватним акціонерним товариством «Альба Україна» (третя особа/ продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Стара Аптека» (Відповідач/покупець) було укладено договір купівлі - продажу № 349ХФ/11, відповідно до умов якого третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача зобов'язалась передавати (поставляти) лікарські засоби, вироби медичного призначення та інші супутні товари у власність відповідача, який в свою чергу зобов'язався приймати товар та сплачувати за нього грошові кошти відповідно до умов зазначеного договору.

Пунктом 1.2. договору купівлі-продажу визначено, що товар передається по найменуваннях та в кількості, з зазначенням ціни митної і ціни відпускної, що будуть описані в кожному окремому випадку у видаткових накладних.

Ціна за одиницю товару, а також загальна сума товарної партії визначаються відповідно до відпускних цін третьої особи та згідно з узгодженим сторонами заразом і зазначається у видаткових накладних (п. 2.4. договору купівлі-продажу).

Згідно пунктів 5.1 - 5.4 договору купівлі-продажу покупець проводить оплату товару у формі безготівкового розрахунку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця. Оплата кожної товарної партії проводиться у повному обсязі на умовах, що вказуються у видатковій накладній на поставку товарної партії. У розрахункових документах покупець повинен вказати номер та дату видаткової накладної згідно з якою здійснюється сплата за поставлений товар та номер і дату даного договору.

У разі невиконання вимог пункту 5.4. договору, сторони домовились, що оплата поставленого товару проводиться відповідно до послідовного порядку його оплати, тобто першою оплачується та накладна, строк якої наступив першою. У разі якщо при здійсненні оплати за поставлений товар в розрахункових документах буде вказаний номер та дата накладної, яка вже оплачена або вказаний не вірний номер та (чи) дата накладної та (чи) номер та дата договору якого не існує, або помилково вказаний покупцем, вважається, що оплата здійснена за наступну не оплачену поставку. У випадку якщо сума оплати по несплаченій накладній перевищує суму поставки по такій накладній залишкові кошти зараховуються в рахунок наступної не оплаченої поставки (п. 5.5. договору купівлі-продажу).

Пунктами 6.1. та 6.2. договору купівлі-продажу встановлено, що товар вважається переданим продавцем і прийнятим покупцем по кількості та асортименту в момент підписання сторонами видаткової накладної на товарну партію. Право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту підписання видаткових накладних.

Як вказує позивач, відповідно до умов договору купівлі-продажу Приватне акціонерне товариство «Альба Україна», поставило відповідачу, лікарські засоби які станом на 5 червня 2014 року не були оплачені ТОВ Фірма «Стара Аптека» на рахунок приватного акціонерного товариства «Альба Україна» з 17.04.2014 року по 12.06.2014 року на загальну суму 131 075 грн. 12 коп., що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними. Відповідно до наданого переліку видаткових накладних граничний строк оплати неоплачених накладних настав з 18.04.2014 року по 13.06.2014 року.

Позивач пояснює, що у передбачені даними видатковими накладними строки, оплата переданого товару відповідачем проведена не була, що свідчить про порушення останнім як умов укладеного договору купівлі-продажу, так і норм чинного законодавства.

5 червня 2014 року між Приватним акціонерним товариством «Альба Україна» як первісним кредитором та Публічним акціонерним товариством «Банк» Київська Русь» (новий кредитор», позивач) було укладено договір відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7, за умовами якого Приватне акціонерне товариство «Альба Україна» (первісний кредитор, третя особа) відступає (продає) публічному акціонерному товариству «Банк» Київська Русь» (новий кредитор, позивач), а останній в свою чергу набуває (купує) за 131 075 грн. 12 коп., право вимоги за зобов'язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Стара Аптека» (боржник, відповідач) у сумі 131 075 грн.12 коп., що випливає з договору купівлі-продажу № 349ХФ/11 від 03 січня 2011 року, укладеного між боржником і первісним кредитором.

З матеріалів справи вбачається, що зобовязання сторін, що випливають з договору відступлення права вимоги було виконано ПрАТ «Альба Україна» та ПАТ «Банк «Київська Русь» 5 червня 2014 року шляхом підписання договору № 105 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Приватне акціонерне товариство «Альба Україна» (первісний кредитор, третя особа) засвідчує, що заперечень, які можуть бути висунуті товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Стара Аптека» (боржник, відповідач) проти вимог Публічного акціонерного товариства «Банк» Київська Русь» (новий кредитор», позивач) на момент підписання договору, не існує, вимоги є дійсними та немає підстав для їх невиконання товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Стара Аптека» (боржник, відповідач) (п. 1.1.2. договору відступлення).

Зважаючи на п. 1.2 договору відступлення, третя особа, як первісний кредитор зобов'язана повідомити відповідача, як боржника про здійснення відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу № 349ХФ/11 від 03 січня 2011 року протягом 3 днів з моменту набуття позивачем, як новим кредитором права вимоги.

Позивач, як новий кредитор набуває (купує) права вимоги, що відступається (продається) за договором відступлення після підписання сторонами зазначеного договору (п. 3.1. договору відступлення).

Пунктом 7.1. договору відступлення передбачено, що позивач (новий кредитор) набуває право вимоги від відповідача (боржника) належного виконання зобов'язання по оплаті коштів відповідачем (боржником) у сумі 131 075 грн. 12 коп..

Позивач вказує, що заборгованість в сумі 131 075 грн. 12 коп. підтверджується також Довідкою/Витягом № 2003а від 05.06.2014 року з балансу про перелік майнових прав, що відступилися ПАТ «Банк «Київська Русь» за договором відступлення права вимоги.

Позивач, як новий кредитор набуває права на стягнення з відповідача, як боржника неустойки/штрафних санкцій і збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням ним зобов'язань за договором купівлі - продажу (п. 7.2 договору відступлення).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобовязань щодо своєчасної та повної оплати товару відповідно до договору купівлі-продажу № 349ХФ/11 від 03.01.2011 року, в звязку з чим просить суд стягнути з відповідача 115 000 грн. 00 коп. основного боргу, 13 037 грн. 86 коп. пені по кожній неоплаченій накладній за період з 18.04.2014 року по 12.12.2014 року, 5 860 грн. 27 коп. 3% річних нарахованих за період з 13.06.2014 року по 22.02.2016 року та 73 025 грн. 00 коп. інфляції нарахованої за період з 13.06.2014 року по 22.02.2016 року.

Відповідач в обґрунтування апеляційної скарги та своєї правової позиції по справі зазначає, що позивачем не надано доказів того, що на момент переходу до нього прав за договором купівлі-продажу № 349 ХФ/11 від 03.01.11 на підставі договору про відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7 від 05.06.14 в ПАТ «Банк «Київська Русь» існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на умовах, зазначених у акті приймання-передачі права вимоги. Також відповідач вказує, що з часу підписання договору про відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7 від 05.06.14 пройшло два роки, докази дійсного його виконання сторонами відсутні. Також відсутні докази про вжиття сторонами належних заходів про повідомлення про переуступку прав вимоги Боржника та про використання сторонами прав і виконання обов'язків, набутих за цим договором.

Аналогічні доводи було покладено відповідачем і в обґрунтування своїх заперечень проти позову в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд вірно не погодився з наведеною позицією відповідача з огляду а наступне.

З матеріалів справи вбачається, що приватне акціонерне товариство «Альба Україна» надіслало відповідачеві повідомлення про здійснення відступлення права вимоги, в якому просило відповідача здійснити перерахування коштів за договором купівлі-продажу, в строк не пізніше 01.07.2014 року на рахунок ПАТ «Банк «Київська Русь», як нового кредитора.

Відповідачеві було відомо про здійснення відступлення права вимоги та наявності заборгованості перед первісним кредитором, оскільки в матеріалах справи містяться листи до Голови Правління ПАТ «Банк «Київська Русь» ОСОБА_3 (листи № 156 від 18.09.2016 року та № 180 від 29.09.2014 року) з проханням розстрочки 131 075 грн. 12 коп. заборгованості за товар.

Крім того, відповідачем частково було сплачено новому кредитору тобто позивачеві 16 075 грн. 12 коп., про що свідчать наявні в матеріалах справи копії платіжних доручень, а саме № 2024 від 03 жовтня 2014 року про сплату 11 075 грн. 12 коп. та № 2585 від 30 грудня 2014 року з призначенням платежу «Перерахування грошових коштів згідно договору відступлення прав вимоги № 71297-20/14-7 від 05.06.2014р. Без ПДВ» (т.1, а.с. 39).

Згідно статей 526, 629 Цивільного кодексу України, пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання не допускається; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Факт існування заборгованості підтверджується наявним в матеріалах справи доказами, а саме видатковими накладними та Довідкою /Витягом з балансу про перелік майнових прав, що відступаються ПАТ «Банк «Київська Русь» за договором відступлення права вимоги.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 513, 514 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 530 цього ж Кодексу, визначено, якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з частиною першою статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Проте, в порушення умов укладених договорів та вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач не розрахувався за наданий товар, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідачем не подано ні доказів сплати боргу в повному обсязі, ні аргументованих заперечень проти вимог позивача, тому колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 115 000 грн. 00 коп. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

В частині стягнення пені позивач зазначає, що відповідно до пункту 7.2. договору купівлі - продажу, у випадку порушення покупцем п. 5.2. договору, він виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на день розрахунку за кожний день заборгованості.

Пунктом 7.2 договору відступлення, визначено, що позивач, як новий кредитор набуває права на стягнення з відповідача, як боржника неустойки/штрафних санкцій і збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням ним зобов'язань за договором купівлі продажу.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені).

Згідно з частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до приписів статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002р., розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно з поданим позивачем розрахунком, відповідачеві нарахована пеня в сумі 13 037 грн. 86 коп. за загальний період з 18.04.2014 року по 12.12.2014 року (а.с. 11-12).

Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач заявив про сплив строку позовної давності щодо стягнення пені, оскільки пеня позивачем нарахована поза межами строку позовної давності в один рік.

Згідно з положеннями ст. ст. 256, 258, 267 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З огляду на викладені обставини місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що у задоволенні вимог про стягнення пені на загальну суму 13 037 грн. 86 коп. слід відмовити.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Позивачем відповідачеві нараховано 3 % річних в сумі 5 860 грн. 27 коп. за період з 13.06.2014 року по 22.02.2016 року та інфляційні збитки в сумі 73 025 грн. 00 коп. за період з 13 червня 2014 року по 31 січня 2016 року, виходячи з суми боргу в 115 000 грн. 00 коп. (а.с. 12).

Передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді сплати 3% річних, від простроченої суми не є неустойкою (пенею), зазначені % є не мірою відповідальності, а платою за безпідставний, не погоджений сторонами строк користування чужими грошовими коштами, а тому ці кошти стягуються незалежно від вини боржника та не залежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Не є неустойкою (штрафом, пенею) й застосуванням до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, стягувані у зв'язку з таким застосуванням суми, оскільки вони є відшкодуванням збитків, завданих кредитору, внаслідок зменшення його грошових коштів, через зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у листі від 01.07.2014 року «Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу, повинно враховуватися, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Колегією суддів перевірено та встановлено правильність здійсненого господарським судом першої інстанції перерахунку 3% річних за період з 13.06.2014 року по 22.02.2016 року та інфляційних нарахувань за період з 13.06.2014 по 31.01.2016, виходячи з суми заборгованості 115 000 грн. 00 коп., згідно з яким загальний розмір 3% річних складає 5 860 грн. 27 коп., інфляційних нарахувань в сумі 72 982 грн. 28 коп.

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань передбачені діючим законодавством України, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги щодо стягнення 3% річних в сумі 5 860 грн. 27 коп., інфляційних нарахувань в сумі 72 982 грн. 28 коп. підлягають задоволенню, а у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення 42 грн. 72 коп. інфляційних нарахувань слід відмовити за їх необґрунтованістю.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду господарської справи, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 05.09.2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 15.11.2016 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.