ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2016 р.Справа № 922/3225/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши справу

за позовом Керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, м. Дергачі в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, м. Харків
до Золочівської районної державної адміністрації, смт. Золочів (перший відповідач) , ФОП ОСОБА_1, смт. Золочів (другий відповідач)
про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди та зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників сторін:

прокурор - Горгуль Н.В.

позивача - Хань О.О.

першого відповідача - не з'явився

другого відповідача - ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 до господарського суду Харківської області з позовом до Золочівської районної державної адміністрації (далі - перший відповідач) та ФОП ОСОБА_1 (далі - другий відповідач) в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (далі - позивач) звернувся керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області (далі - прокурор).

У позові прокурор просить суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 18.07.2007 № 418 "Про надання дозволу ФОП ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель запасу водного фонду для рибогосподарських потреб", до якого внесено зміни розпорядженням першого заступника голови Золочівської РДА від 14.03.2008 за № 192;

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 08.04.2010 № 98 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ФОП ОСОБА_1 земельної ділянки із земель державного власності (землі водного фонду) для риборозведення";

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки між Золочівською районною державною адміністрацією та ФОП ОСОБА_1 від 25 травня 2010 року про передачу земельної ділянки загальною площею 9,9814 га, який зареєстрований 27.05.2010 за НОМЕР_1;

- зобов'язати ФОП ОСОБА_1 повернути у відання держави земельну ділянку площею 9,9814га., що використовується на підставі договору оренди земельної ділянки від 25.05.2010, укладеного між Золочівською районною державною адміністрацією та ФОП ОСОБА_1 та зареєстрованого у Харківській регіональній філії ДП "Центру ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах" за НОМЕР_1 від 27.05.2010.

Ухвалою суду від 28.09.2016 було порушено провадження по справі та її розгляд був призначений на 24.10.2016 об 11:45.

24.10.2016 до суду від представника першого відповідача надійшли заперечення проти позову, в яких він, зокрема, заявляє про сплив позовної давності та просить суд відмовити в задоволенні позову. Надані заперечення досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 24.10.2016 розгляд справи був відкладений до 15.11.2016 до 10:30.

15.11.2016 до суду від другого відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні. Наданий відзив та додані до нього документи, досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

15.11.2016 до суду від другого відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій він просить суд відмовити в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності.. Надані заява досліджена судом та долучена до матеріалів справи.

У судовому засіданні 15.11.2016 прокурор підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні 15.11.2016 позов підтримував.

Перший відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення ухвали про призначення справи до розгляду за адресою, вказаною у позовній заяві та повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення.

Присутній у судовому засіданні 15.11.2016 представник другого відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Золочівським відділом Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в ході вивчення рішень органів державної виконавчої влади та місцевого самоврядування у сфері земельних відносин було встановлено, що розпорядженням голови Золочівської районної державної адміністрації від 18.07.2007 за № 418 надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,1 га, для рибогосподарських потреб із земель запасу земель водного фонду, розташованих за межами населених пунктів на території Золочівської селищної ради Харківської області.

Розпорядженням першого заступника голови Золочівської районної державної адміністрації від 14.03.2008 за № 192 внесено зміни до розпорядження голови районної державної адміністрації від 18 липня 2007 року №418 замінивши у першому пункті слова "орієнтовною площею 1,1 га" на слова "площею 9,9814 га, в тому числі під водою - 6,7417 га, пасовищами - 1,2898 га, болотами - 1,7803 га, гідротехнічною спорудою - 0,1280 га, під господарськими шляхами і прогонами - 0,0416 га".

У подальшому, розпорядженням голови Золочівської РДА від 08.04.2010 № 98 затверджено "проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ФОП ОСОБА_1 для рибогосподарських потреб із земель запасу державної власності (землі водного фонду) за межами населеного пункту на території Золочівської селищної ради Харківської області" та передано ФОП ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку водного фонду загальною площею 9,9814 га, в тому числі під водою - 6,7417 га, пасовищами - 1,2898га, гідротехнічними спорудами - 0,1280 га, під господарськими шляхами і прогонами - 0,0416 га на території Золочівської селищної ради за межами населеного пункту для рибогосподарських потреб строком на 49 років.

На підставі розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 08.04.2010 № 98 між відповідачами 25.05.2010 укладений договір оренди строком на 49 років земельної ділянки загальною площею 9,9814 га, в тому числі під водою - 6,7417 га, пасовищами - 1,2898 га, забудовані землі (дві греблі) - 0,1280 га, який 27.05.2010 зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП "Центу державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що в Державному реєстрі земель зроблено запис НОМЕР_1 від 27.05.2010.

Згідно листа відділу Держгеокадастру у Золочівському районі Харківської області від 16.09.2016 нормативна грошова оцінка земельної ділянки загальною площею 9,9814 га, кадастровий номер НОМЕР_2 станом на 01.01.2016 року становить 119776,8 грн.

У пункті 15 зазначеного договору закріплено, що земельна ділянка передається в оренду для рибогосподарських потреб.

Згідно довідки про правовий статус та кількісні характеристики земельної ділянки виданої відділом земельних ресурсів Золочівського району земельній ділянці яка передається в оренду ФОП ОСОБА_1 площею 9,9814,4 га присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2.

Прокурор у позові вказує на те, що спірна земельна ділянка передана з порушенням вимог ст. ст. 122, 124, 134 Земельного кодексу України, спірний договір укладено з порушенням приписів ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", ст. ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі" та в порушення вимог Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" тобто незаконно, а тому розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 18.07.2007 №418 та від 08.04.2010 №98, а також договір оренди землі від 25.05.2010, укладений між відповідачами на підставі вказаних розпоряджень та зареєстрований у встановленому законом порядку, підлягають визнанню незаконними та недійсними, оскільки зміст правочину, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, не може суперечити Цивільному Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб'єктами господарської діяльності (юридичними і фізичними особами) виключно відповідно до закону.

Крім того, вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Законом України "Про місцеві державні адміністрації" також закріплено, що місцеві державні адміністрації вирішують лише ті питання, які віднесені законами до їх повноважень (ст. 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції станом на 08.04.2010), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно з ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції станом на 08.04.2010), районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених ч. 7 цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Поняття "водне господарство" закріплено у Концепції розвитку водного господарства України, затвердженій постановою Верховної Ради України № 1390-ХІУ від 14.01.2000, а саме: це - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

Потребу у веденні водного господарства не можна ототожнювати з потребами та цілями, для яких надаються у користування на умовах оренди водні об'єкти згідно зі ст. 51 Водного кодексу України, зокрема, для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.

Спірним розпорядженням голови Золочівської районної державної адміністрації від 08.04.2010 № 98 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державного водного фонду та передано в оренду ФОП ОСОБА_1 зазначену земельну ділянку загальною площею 9,9814 га саме для рибогосподарських потреб.

В той же час рибне господарство - це галузь народного господарства, завданням якої є вивчення, охорона, використання і відтворення на науковій основі водних живих ресурсів з метою одержання різноманітних видів харчової, кормової, технічної та медичної продукції (п.1 Тимчасового порядку ведення рибного господарства і здійснення рибальства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.1996 №1192, яким врегульовані відносини у галузі охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів, ведення рибного господарства та здійснення рибальства).

Крім того, ст. 25 Закону України "Про тваринний світ" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплено, що добування риби та водних безхребетних вважається рибальством, а не водним господарством.

Таким чином, поняття водне господарство та рибне господарство не є тотожними; надання земельної ділянки водного фонду, розташованої за межами населеного пункту, для рибогосподарських потреб, відповідно до ст. 122 Земельного Кодексу України відноситься до повноважень обласної державної адміністрації.

Отже, вказане дає підстави суду дійти висновку, що Золочівська районна державна адміністрація перебрала на себе повноваження обласної державної адміністрації, тим самим ототожнивши два різних поняття "водне господарство" та "рибне господарство", визначення яких закріплені діючим законодавством.

Крім того, вказані розпорядження голови Золочівської райдержадміністрації прийняті з порушенням вимог земельного законодавства (ст. ст. 124, 134, 136 Земельного кодексу України) та спірний договір оренди землі є незаконним.

Так, ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч. ч. 2, 3 ст. 134 ЗК України. Водночас ч. 1 цієї статті передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України.

Недотримання зазначеної процедури є порушенням органом виконавчої влади чинного законодавства під час укладення договору оренди землі.

За змістом п. 3 Прикінцевих положень до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" від 16.09.2008 № 509-УІ, прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об'єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, а розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розглядаються в установленому законом порядку. Зазначеним Законом регулюється питання щодо відведення земельних ділянок, які пов'язанні з відведенням під будівництво. Дія норми вказаного Закону не поширюється на відведення земель іншої категорії та інших цілей.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 16.09.2014 (справа № 3-46гс14), Вищий господарський суд України від 24.02.2015 (справа №913/1086/14).

Відповідно до листа Держгеокадастру у Золочівському районі Харківської області та листа Золочівської районної ради Харківської області встановлено, що нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки при визначенні розміру орендної плати не проводилась та на затвердження не надходила.

Відсутність проведеної нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка передана в оренду ФОП ОСОБА_1 підтверджується витребуваним у Золочівському відділі Держгеокадастру в Харківській області проектом із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, в якій не міститься відомостей щодо її проведення, та п. 5 спірного Договору, де відсутні будь-які відомості про нормативну грошову оцінку вищевказаної земельної ділянки.

Відповідно до п. 9 вищевказаного договору оренди землі укладеного між відповідачами орендна плата вноситься у грошовій формі у розмірі 150 грн. за один гектар земель водного фонду за один рік користування земельною ділянкою. Загальний розмір орендної плати за рік становить 1497 грн. 21 коп.

Згідно з положеннями ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами, однак вказане рішення відсутнє.

Вимогами ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" передбачено, що для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок є обов'язковим.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ст. 13 Закону "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Орендна плата відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін в договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю".

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Згідно ст. 1 Закону України "Про плату за землю" (чинному на момент прийняття спірного рішення) оренда це засноване на договорі строкове платне володіння, користування земельною ділянкою.

Згідно ст. 2 Закону України "Про плату за землю" (чинному на момент прийняття спірного рішення) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. В даному договорі оренди земельної ділянки встановлено орендну плату, а не земельний податок, яка згідно норм зазначеного Закону визначається залежно від грошової оцінки земель.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, а договір у цій частині суперечить приписам чинного законодавства.

Викладене дає підставі суду дійти висновку, що спірний договір укладено з порушенням приписів ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", ст. ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі", ст. 2 Закону України "Про плату за землю" а саме без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обов'язковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Оскільки, орендну плату встановлено без проведення нормативної грошової оцінки, то договір оренди земельної ділянки підлягає визнанню недійсним.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України у справах №916/2284/14, № 916/2287/14.

Крім того, спірний договір укладено в порушення вимог Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації".

Так, згідно з вимогами абз. 7 ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" обов'язковій держаній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Разом з цим, відповідно до спірних розпоряджень та документації із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки вказана земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.

Отже, затвердження проекту землеустрою на вказану земельну ділянку можливе лише після державної експертизи.

Згідно з вимогами ст. 1 вищевказаного закону державна експертиза землевпорядної документації це діяльність, метою якої є дослідження, перевірка, аналіз та оцінка об'єктів експертизи на предмет їх відповідності вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, а також підготовка обґрунтованих висновків для прийняття рішень щодо об'єктів експертизи.

Відповідно до Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої Наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 03.12.2004 року № 391, державна експертиза проводиться до затвердження органами державної влади, місцевого самоврядування або власниками землі відповідної землевпорядної документації або до прийняття рішення про набуття, зміну та припинення прав на землю та видачі документів, що посвідчують право на неї.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України, чинного на момент прийняття спірного рішення про передачу у користування земельної ділянки від 08.04.2010, у разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи відповідно до закону.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Вивченням проекту землеустрою встановлено, що головним управлінням земельних ресурсів у Харківській області постановлено висновок держаної експертизи землевпорядної документації від 02.06.2008 за № 1920. Згідно п. 11 зазначеного висновку встановлено, що проект землеустрою щодо відведення ФОП ОСОБА_1 земельної ділянки зі ставком та прибережною смугою із земель запасу державної власності (землі водного фонду) в оренду для рибогосподарських потреб (землі водного фонду) за межами населеного пункту на території Золочівського району Харківської області не в повній мірі відповідає вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, повертається на доопрацювання.

Однак, вивченням проекту землеустрою, затвердженого вказаним розпорядженням встановлено, що в порушення вищевказаних вимог доопрацьований висновок державної експертизи землевпорядної документації відсутній.

Отже, розпорядження № 98 від 08.04.2010 Золочівської РДА прийнято з порушенням ст. 123 Земельного кодексу України.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" одним із завдань державної експертизи є перевірка відповідності об'єктів державної експертизи вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам.

Однак, під час видачі вищевказаного акту не встановлено, чи відповідає затверджений проект землеустрою вимогам законодавства (так як він був повернутий на доопрацювання).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 3 ст. 152 ЗК України також визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 211 Земельного кодексу України наслідком укладання угод з порушенням законодавства є визнання такої угоди судом недійсною.

Статтями 203, 228 ЦК України передбачено, що правочини не можуть суперечити цивільно-правовому законодавству, не повинні бути спрямовані на порушення інтересів і пошкодження майна держави, територіальної громади, незаконним заволодінням ним, а тому, при таких обставинах, договір визнається недійсним.

При встановленні недійсності таких правочинів, відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, сторони зобов'язані повернути одна одній все, що вони одержали на виконання таких правочинів.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, ст. 373 Цивільного кодексу України, ст. 1 Земельного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ст. 14 Конституції України).

Згідно ч. 3 ст. 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 18.07.2004 №418 та від 08.04.2010 за №98, а також договір оренди землі від 25.05.2010, укладений між відповідачами на підставі вказаних розпоряджень та зареєстрований у встановленому законом порядку, підлягають визнанню незаконними та недійсними.

Разом з тим, відповідачами було заявлено про застосування строків позовної давності.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі №6-68цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Частинами 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені ч. 1 ст. 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №6-178цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Відповідно до ст. 33 названого Закону, обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю. Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними. Голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядження голови Золочівської райдержадміністрації від 18.07.2007 № 418, яке прокурор просить визнати незаконним, було видане за погодженням Харківської облдержадміністрацією.

Цей факт підтверджується Регламентом Обласної адміністрації, а саме: п.п. 15.6, 15.9, 15.10 Регламенту.

Так, вказаними пунктами регламенту визначене наступне:

- обласна адміністрація здійснює контроль за дотриманням районними державними адміністраціями законності при виданні розпорядчих документів; копії виданих розпоряджень голів районних державних адміністрацій за минулий місяць надсилаються до обласної державної адміністрації щомісяця; копії розпоряджень голів районних державних адміністрацій після реєстрації передаються до юридичного відділу, де відпрацьовуються протягом 30 робочих днів;

- в разі виявлення порушень чинного законодавства юридичний відділ складає доповідну записку з пропозиціями щодо приведення розпорядження у відповідність до вимог чинного законодавства;

- голова обласної державної адміністрації за результатами розгляду доповідної записки юридичного відділу шляхом відповідної резолюції направляє цю записку голові відповідної районної державної адміністрації для приведення вказаних у ній розпоряджень у відповідність до вимог чинного законодавства.

Втім, позивачем не надано до суду доказів відносно того, що існували перешкоди для звернення до суду в межах строку позовної давності.

Оскільки прокурор звернувся до господарського суду після спливу позовної давності, про застосування якої відповідачами заявлено до прийняття рішення господарським судом, прокурором не доведено, а матеріалами справи не підтверджено поважні причини пропуску позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по оплаті судового збору покладаються на прокурора.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області протягом десяти днів з дня підписання повного рішення, відповідно до статті 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 18.11.2016 р.

Суддя О.В. Погорелова