ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року Справа № 904/857/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого),
Куровського С.В.,
Удовиченка О.С.
розглянувши касаційну скаргу ПАТ "Криворіжгаз"
на постанову та рішення Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.07.2016 року Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 року
у справі Господарського суду№ 904/857/16 Дніпропетровської області
за позовомПАТ "Укртрансгаз"
до ПАТ "Криворіжгаз"
про стягнення 2 168 535, 98 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники:

ПАТ "Криворіжгаз": Замкова М.О. (довіреність від 13.01.2016 року),
ПАТ "Укртрансгаз":Бєлячкова О.В. (довіреність №2-77 від 21.03.2016 року).
В С Т А Н О В И В :

ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2016 року порушено провадження у справі №904/857/16 за позовом ПАТ "Укртрансгаз" (далі - позивача) до ПАТ "Криворіжгаз" (далі - відповідача) про стягнення 2 168 535, 98 грн. заборгованості за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/П07 від 28.09.2011 року, в тому числі 1 353 552, 11 грн. основного боргу з оплати наданих позивачем у січні - грудні 2015 року послуг з транспортування природного газу, 433 087, 67 грн. пені та 125 204, 78 грн. штрафу за прострочення оплати основного боргу, 31 908, 63 грн. - 3% річних від простроченої суми основної заборгованості та 224 782, 80 грн. інфляційних втрат, з покладенням на відповідача витрат зі сплати судового збору на суму 32 528, 04 грн. (том 1, а.с. 1, 3 - 57).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 року (суддя Загинайко Т.В.) позов задоволено частково, стягнено з відповідача на користь позивача 420 646, 62 грн. пені, 224 782, 80 грн. інфляційних нарахувань, 31 900, 61 грн. річних, нарахованих в період після порушення щодо відповідача-боржника справи про банкрутство на суму поточного грошового зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг із транспортування природного газу, на які дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється в силу положень частини 5 статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України №4212-VІ від 22.12.2011 року, чинній з 19.01.2013 року (далі - Закон про банкрутство), та 10 159, 95 грн. витрат зі сплати судового збору; в решті позову відмовлено (том 1, а.с. 200-202).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині відмови в позові, позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції по суті спору в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача штрафу на суму 125 204, 78 грн., змінити оскаржуване судове рішення в частині часткового задоволення вимог по пені та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені в заявленому позивачем обсязі, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на відповідача, мотивуючи порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та невідповідністю його висновків фактичним обставинам справи (том 1, а.с. 207 - 218).

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 29.04.2016 року про часткове задоволення позовних вимог, до апеляційного суду з апеляційною скаргою (з урахуванням письмових пояснень до неї від 13.06.2016 року) звернувся відповідач, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволення позову про стягнення 420 646, 62 грн. пені, 224 782, 80 грн. інфляційних нарахувань, 31 900, 61 грн. - 3% річних та 10 159, 95 грн. витрат зі сплати судового збору, обґрунтовуючи невірним застосуванням місцевим господарським судом до спірних правовідносин положень законодавства про банкрутство про мораторій на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство та норм цивільного законодавства щодо порядку нарахування інфляційних втрат та процентів річних на суму основного боргу, виконання якого прострочив боржник, як відповідальності за порушення грошового зобов'язання (том 1, а.с. 222 - 229, 231 - 233).

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.07.2016 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Науменка І.М., суддів: Вечірка І.О., Кузнецова В.О.) апеляційні скарги позивача та відповідача залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 року у даній справі - без змін з тих же підстав (том 1, а.с. 244 - 246).

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 07.07.2016 року та рішення суду першої інстанції від 29.04.2016 року, прийняти у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача, аргументуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статей 549, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 1, 12 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року та статей 43, 11128 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). За твердженням скаржника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про правомірність нарахування позивачем в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів відповідача-боржника пені за неналежне виконання відповідачем поточного зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг із транспортування природного газу. При цьому, посилаючись на положення частини 4 статті 12 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року, норми якого застосовувалися на стадії порушення щодо підприємства-відповідача справи про банкрутство, скаржник зазначив про обов'язок відповідача виконувати грошове зобов'язання, що виникло після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів згідно ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство та є поточним за своєю правовою природою, однак, його порушення (неналежне виконання) не має наслідком нарахування пені як різновиду неустойки. Також, скаржник доводить помилковість здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 07.07.2016 року та рішення суду першої інстанції від 29.04.2016 року на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, вислухавши представників сторін, дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, договорів.

Статтями 526, 610, 611 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є складовою частиною основного зобов'язання та способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

Згідно зі статтею 1 Закону про банкрутство (в редакції Закону України №2343-ХІІ, чинній до 19.01.2013 року, положення якого застосовувалися на стадії порушення щодо підприємства-відповідача провадження у справі №38/904/208/2013 про банкрутство ухвалою господарського суду від 08.01.2013 року), мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до частин 4, 7 статті 12 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року, мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Отже, за змістом статті 12 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року, мораторій на задоволення вимог кредиторів не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань, які виникли після його введення ухвалою про порушення провадження у справі про банкрутство. При цьому, неустойка (штраф, пеня) за порушення боржником грошових зобов'язань (їх невиконання чи неналежне виконання) не нараховується в силу прямої заборони закону (положень частини 4 статті 12 зазначеного Закону) незалежно від часу їх виникнення (до чи після порушення щодо боржника справи про банкрутство).

Відтак, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, як конкретного проміжку часу, не нараховуються штраф, пеня та інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань боржника як перед конкурсними, так і поточними кредиторами.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України згідно Постанови №12/079 від 18.12.2012 року у справі №5/34-09, Постанови №13/011 від 12.03.2013 року у справі №29/5005/16170/2011 та Постанови №13/033 від 01.10.2013 року у справі №28/5005/3240/2012.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 28.09.2011 року між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України", як газотранспортним підприємством, та ПАТ "Криворіжгаз" (відповідач у даній справі), як замовником, укладено договір №/П07 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами (далі - Договір); згідно з пунктом 1 Додаткової угоди №5 від 17.01.2013 року до Договору, сторони домовилися про зміну найменування газотранспортного підприємства - Дочірньої компанії "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України на ПАТ "Укртрансгаз" (позивач у даній справі) (том 1, а.с. 12 - 18, 23).

Судом першої інстанції встановлено, що за умовами Договору сторони погодили, що газотранспортне підприємство (позивач) надає замовнику (відповідачу) послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільчих станцій (ГРС), а замовник вносить плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами Договору; вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг, що є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством (пункти 1.1., 3.4., 5.4. Договору).

З матеріалів справи вбачається та судами встановлено обставини надання позивачем відповідачу послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у січні - грудні 2015 року на загальну суму 1 828 574, 19 грн., що підтверджується актами наданих послуг, копії яких долучено до матеріалів справи (том 1, а.с. 27 - 41).

Судами встановлено, що відповідно до пункту 5.5. Договору, оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 % попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу; замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць; остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Суди встановили, що в порушення взятих на себе зобов'язань відповідач за надані йому послуги у погоджені умовами договору строки не розрахувався, у зв'язку з чим газотранспортне підприємство 11.02.2016 року заявило до нього позовні вимоги у даній справі про стягнення 2 168 535, 98 грн. заборгованості за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/П07 від 28.09.2011 року, в тому числі 1 353 552, 11 грн. основного боргу, 433 087, 67 грн. пені та 125 204, 78 грн. штрафу, 31 908, 63 грн. - 3% річних та 224 782, 80 грн. інфляційних втрат, а також 32 528, 04 грн. судових витрат (том 1, а.с. 3 - 57).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.01.2013 року у справі №38/904/208/2013 порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ "Криворіжгаз" (відповідач у даній справі) відповідно до положень Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Отже, грошові вимоги позивача на суму основного боргу з оплати наданих у січні - грудні 2015 року послуг є поточними за своєю правовою природою, оскільки виникли після порушення 08.01.2013 року щодо відповідача провадження у справі про банкрутство.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, станом на 05.02.2016 року відповідач повністю розрахувався з позивачем за надані послуги із транспортування природного газу у 2015 році та перерахував на користь позивача грошові кошти на погашення основного боргу в розмірі 1 353 552, 11 грн., що підтверджується платіжними документами, які наявні в матеріалах справи (том 1, а.с. 97-98, 146-190, 195-197).

З огляду на встановлені обставини виконання відповідачем основного зобов'язання до моменту пред'явлення позивачем 11.02.2016 року позовних вимог про стягнення заборгованості за спірним договором, місцевий господарський суд відмовив в позові в частині основного боргу в розмірі 1 353 552, 11 грн.

Відхиляючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 125 204, 78 грн. штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем (зобов'язання з оплати наданих послуг з транспортування природного газу), що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 231 Господарського кодексу України про нарахування штрафних санкції (штрафу, пені) за невиконання (неналежне виконання) негрошового зобов'язання.

Розглянувши позов в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних на суму основного боргу, виконання якого прострочив відповідач, відповідає нормам частини 2 статті 625 ЦК України; при цьому, встановивши обставини помилкового розрахунку позивачем заявлених до стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та 3% річних, здійснив їх власний арифметичний перерахунок та частково задовольнив позов в цій частині на суму 224 782, 80 грн. інфляційних втрат та 31 900, 61 грн. - 3% річних.

Також, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимог щодо стягнення пені за період невиконання основного зобов'язання з 21.02.2015 року по 27.01.2016 року на суму 420 646, 62 грн. з огляду на встановлені обставини погодження сторонами спору її нарахування у разі порушення замовником (відповідачем) строків оплати за спірним договором в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (пункт 7.3. договору) та виходячи із власного арифметичного перерахунку заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми пені.

При цьому, місцевий господарський суд відхилив доводи відповідача про відсутність підстав для застосування до нього штрафних санкцій (пені) з посиланням на обставини його перебування в процедурі банкрутства та дію мораторію на задоволення вимог кредиторів та зазначив, що оскільки спірна заборгованість з оплати наданих позивачем послуг з транспортування природного газу є поточною, то дія мораторію на її задоволення не поширюється в силу положень частини 5 статті 19 Закону про банкрутство в редакції з 19.01.2013 року.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в повному обсязі, погодився з висновками суду першої інстанції за змістом оскаржуваного рішення та не знайшов правових підстав для його зміни чи скасування.

Також, суд апеляційної інстанції зазначив, що ухвалою господарського суду від 31.05.2016 року у справі №38/904/208/2013 провадження у справі про банкрутство ПАТ "Криворіжгаз" припинено на підставі пункту 11 частини 1 статті 80 ГПК України у зв'язку з виконання боржником (відповідачем) в повному обсязі зобов'язань перед єдиним (ініціюючим) кредитором ПАТ "Укртрансгаз" (позивач), тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин дії мораторію на задоволення вимог кредиторів відповідача-боржника та ненарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних на суму простроченого відповідачем грошового зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає про невідповідність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову в частині стягнення пені, нарахованої на суму поточного зобов'язання відповідача-боржника в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, положенням частини 4 статті 12 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року, яка застосовується до спірних правовідносин з огляду на встановлені судами обставини порушення щодо відповідача справи про банкрутство ухвалою місцевого господарського суду від 08.01.2013 року, та неузгодженість таких висновків із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постановах від 18.12.2012 року у справі №5/34-09, від 12.03.2013 року у справі №29/5005/16170/2011 та від 01.10.2013 року у справі №28/5005/3240/2012, про те, що мораторій на задоволення вимог кредиторів зупиняє нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших санкцій у разі порушення виконання боржником як конкурсних, так і поточних грошових зобов'язань в силу закону (частини 4 статті 12 Закону про банкрутство).

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що обставини припинення провадження у справі №38/904/208/2013 про банкрутство відповідача ухвалою господарського суду від 31.05.2016 року, які мали місце після прийняття місцевим господарським судом у справі №904/857/16 рішення від 29.04.2016 року по суті спору, не спростовують помилковості висновків суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин положень статті 19 Закону про банкрутство в редакції з 19.01.2013 року (мораторій на задоволення вимог кредиторів) та задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, нарахованої на суму поточної заборгованості відповідача-боржника, щодо якого порушено справу про банкрутство за Законом про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року із застосуванням дії мораторію на задоволення вимог його кредиторів відповідно до статті 12 цього Закону в редакції до 19.01.2013 року.

З огляду на таке, колегія суддів касаційного суду дійшла висновку про скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.07.2016 року та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 року в частині стягнення пені на суму 420 646, 62 грн. як таких, що прийняті з невірним застосуванням норм матеріального права, а зокрема, положень статті 549 ЦК України, статті 12 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року та статті 19 Закону про банкрутство в редакції з 19.01.2013 року. В решті оскаржувані судові рішення слід залишити в силі.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами попередніх інстанцій обставин справи на предмет здійснення позивачем невірного розрахунку заявлених до стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів касаційного суду відхиляє, як необґрунтовані, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій здійснено власний арифметичний розрахунок спірних сум, а суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази у справі, виходячи з його повноважень згідно статті 1117 ГПК України.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що з огляду на скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову про стягнення пені на суму 420 646, 62 грн., відповідно до вимог частини 6 статті 49 ГПК України слід змінити здійснений місцевим господарським судом розподіл судових витрат за подання позову у даній справі та стягнути з позивача - ПАТ "Укртрансгаз" на користь відповідача - ПАТ "Криворіжгаз" 6 307, 19 грн. судового збору.

Судові витрати відповідача в судах апеляційної та касаційної інстанцій пропорційно розміру позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено за результатами розгляду справи касаційним судом, необхідно покласти на позивача.

Відтак, з позивача - ПАТ "Укртрансгаз" слід стягнути на користь відповідача - ПАТ "Криворіжгаз" судові витрати на загальну суму 20 813, 71 грн. (6 307, 19 грн. + 6 937, 90 грн. + 7 568, 62 грн.).

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу ПАТ "Криворіжгаз" задовольнити частково.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.07.2016 року та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 року у справі №904/857/16 в частині стягнення пені на суму 420 646, 62 грн. скасувати.

В решті Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.07.2016 року та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 року у справі №904/857/16 залишити в силі.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, місто Київ, Печерський район, Кловський узвіз, 9/1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" (50051, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, проспект Металургів, 1, ) 20 813 (двадцять тисяч вісімсот тринадцять) грн. 71 (сімдесят одну) коп. судових витрат.

Господарському суду Дніпропетровської області видати наказ.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді С.В. Куровський

О.С. Удовиченко