КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2016 р. Справа№ 910/5889/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

ОСОБА_1

за участю секретаря: Добрицької В.С.

за участю представників cторін:

позивача: ОСОБА_2, довіреність № 14-91 від 18.04.2014,

відповідача: ОСОБА_3, довіреність № 138/16 від 01.02.2016.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України

на рішення Господарського суду м. Києва

від 22.09.2016

у справі № 910/5889/16( суддя Пінчук В.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України

про стягнення 256088693,37 грн

ВСТАНОВИВ:

Позивач Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача - Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України 256088693,37 грн, з яких: 235027662,48 грн збитків від інфляції та 21061030,89 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі №910/5889/16 позов задоволено. Стягнуто з Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України ( 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, код 31301827) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України ( 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720 ) 235027662 ( двісті тридцять пять мільйонів двадцять сім тисяч шістсот шістдесят дві ) грн 48 коп. збитків від інфляції, 21061030 ( двадцять один мільйон шістдесят одна тисяча тридцять ) грн 89 коп. 3% річних, 206700 ( двісті шість тисяч сімсот ) грн 00 коп. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Дочірня компанія Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України звернулась до суду з апеляційною скаргою, а якій просила суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 22.09.2016 у справі №910/5889/16, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Судові витрати у справі покласти на позивача.

Скаржник зазначив, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було зясовано обставини щодо підтвердженого матеріалами справи порушення позивачем положень ч. 2 ст. 13 ЦК України, п. 2.2 ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», не взято до уваги обставини щодо такого порушення встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/9899/13, яке набрало законної сили, обставини щодо правомірності корнтррозрахунку інфляційних втрат та пропуску строку позовної давності щодо частини вимог про стягнення 3 % річних, не було враховано такі обставини в сукупності при застосуванні конституційного принципу законності у вирішенні спорів, як наслідок, порушено зазначені вище норми матеріального та процесуального права.

Апелянт також зазначав, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2016 у справі № 910/5889/16 є таким, що винесене з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, та порушенням норм матеріального права ст. 13, 16, 256, 264 та 598 ЦК України, ч. 1 ст. 202 ГК України, п. 2.2 ст. 2 ЗУ «Про деякі питання заборгованості за спожитий газ та електричну енергію», та процесуального права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2016 для розгляду апеляційної скарги Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України було визначено колегію суддів, головуючий суддя Андрієнко В.В., судді Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2016 апеляційну скаргу Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України було прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду на 08.11.2016.

07.11.2016 до відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) КАГС від представника відповідача надійшли додаткові документи у справі.

В судове засідання, яке відбулось 08.11.2016 зявились представники позивача та відповідача, які надали суду усні пояснення стосовно доводів викладених в апеляційній скарзі, а саме, представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, скасувавши оскаржуване рішення, представник позивача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги. Головуючий суддя після проведення суддями наради оголосив вступну та резолютивні частини постанови про відмову у позові повністю з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 105 ГПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Частиною 1 ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.01.2009 між позивачем ( постачальником ) та відповідачем ( покупцем ) був укладений договір поставки природного газу № 06/09-153.

Відповідно до умов вказаного договору позивач зобовязався передати покупцю у 2010 році імпортований природний газ для подальшої реалізації промисловим споживачам, а відповідач зобовязався прийняти і оплатити природний газ на умовах цього договору.

На виконання умов договору № 06/09-153 від 30.01.2009 позивач протягом січня 2009 року грудня 2009 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 7,48 грн, що підтверджується актами приймання передачі природного газу.

Відповідно до п. 5.1 вказаного договору оплата за газ здійснюється покупцем грошовими коштами шляхом їх перерахування на рахунок постачальника, але не пізніше 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідачем було здійснено часткову оплату за умовами договору у розмірі 4,02 грн.

Як було вказано позивачем в позовній заяві, у відповідача, станом на дату звернення до суду, сума основного боргу за поставлений газ становила 308354443,46 грн.

Судом було встановлено, що Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України про стягнення боргу, сум за прострочення виконання боржником грошового зобовязання, ціна позову - 379610 486,35 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.10.2015 у справі № 910/9899/13, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 також залишено без змін постановою ВГСУ від 18.05.2016, позов було задоволено частково. Стягнуто з Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України на користь Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії Нафтогаз України 308354443,45 грн боргу, 55901,91 грн витрат по оплаті судового збору. У позовних вимогах в іншій частині було відмовлено.

Отже, в рішенні Господарського суду м. Києва від 20.10.2015 у справі № 910/9899/13 було встановлено, що 30 січня 2009 між позивачем та відповідачем укладено договір № 06/09-153 поставки природного газу для потреб підприємств гірничо-металургійного та хімічного комплексів, додаткова угода № 1 від 30 жовтня 2009 до цього договору, згідно з умовами яких позивач зобовязався передати відповідачу протягом 2009 року природний газ в обсязі до 0 м3 згідно погодженого графіку, а останній прийняти та оплатити вартість одержаного газу та послуг з його транспортування.

Згідно умов п. 2.1 договору постачальник передає покупцеві у I кварталі 2009 року до НОМЕР_1 м3 природного газу, у ІІ кварталі до НОМЕР_2 м3, у ІІІ кварталі до НОМЕР_3 м3, у ІV кварталі до НОМЕР_4 м3.

Беручи до уваги вищенаведене колегія суддів дійшла висновку про повязаність справи №910/9899/13 та №910/5889/16.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Пункт 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2012 № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України визначає, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Таким чином, в силу приписів ст. 35 ГПК України, обставина, встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у справі № 910/9899/13 (яке набрало законної сили), є преюдиціальною при розгляді даної справи, тобто такою, що не потребує додаткового дослідження та доказування.

В матеріалах справи №910/5889/16 наявні акти передачі-приймання природного газу №№ 01/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1/1 від 26 лютого 2009 року, 01/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1 від 31 січня 2009 року, 01/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-5 від 31 березня 2009 року, 02/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1 від 31 березня 2009 року, 02/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1, 02/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-2, 02/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-3, 02/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-4 від 28 лютого 2009 року, 03/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1, 03/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-2, 02/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-5, 03/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1, 03/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-2 від 31 березня 2009 року, 04/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-2 від 30 квітня 2009 року, 05/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-3 від 30 червня 2009 року, 05/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1, 05/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-2 від 31 травня 2009 року, 06/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1 від 30 червня 2009 року, 07/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1 від 31 липня 2009 року, 06/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-2, 07/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-2, 08/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1 від 31 серпня 2009 року, 08/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-4, 08/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-2, 08/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-3, 09/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-2, 09/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1 від 30 вересня 2009 року, 12/09-НГУ-ІМП-П-10/09-ЦУКР від 31 грудня 2009 року, 10/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1, 10/09-НГУ-ІМП/П-ХМД-1, 10/09-НГУ-ІМП/П-ЦУКР від 31 жовтня 2009 року, 12/09-НГУ-ІМП-П-11/09-ЦУКР від 31 грудня 2009 року, 11/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1, 11/09-НГУ-ІМП/П-ХМД-1, 11/09-НГУ-ІМП/П-ЦУКР від 30 листопада 2009 року, 12/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК, 12/09-НГУ-ІМП/П-ЦУКР, 12/09-НГУ-ІМП/П-ХГМК-1 від 31 грудня 2009 року, двохстороннім актом звіряння розрахунків станом на 31 грудня 2012 року стверджується факт передачі позивачем відповідачу протягом 2009 року НОМЕР_5 м3 природного газу та надання послуг з його транспортування загальною вартістю 7,47 грн, а також оплати останнім одержаного газу у розмірі 4,02 грн.

Вищим господарським судом України, в постанові у справі №910/9899/13 було зазначено, що відмовляючи у задоволені позову в частині нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав у позивача нараховувати інфляційні втрати та 3% річних відповідно до вимог Закону України Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію.

04.06.2011 набрав чинності Закон України Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію № 3319-VI від 12.05.2011.

Дія цього Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління обєднаною енергетичною системою України, субєктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію Нафтогаз України та її дочірні підприємства ДК Газ України, ДК Укртрансгаз, ДК Укргазвидобування, ДАТ Чорноморнафтогаз та ДП Енергоринок.

Згідно з п. 2.2 ст. 2 вказаного Закону підлягає списанню заборгованість, у тому числі встановлена судовим рішенням, з пені, штрафних та фінансових санкцій (3% річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року до 1 січня 2011 року, і несплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Положення ст. 2 Закону передбачено як списання заборгованості за природний газ, так і заборгованості з штрафних та фінансових санкцій нарахованих на заборгованість за природний газ.

Однак, на відміну від списання заборгованості за природний газ ДК Газ України перед НАК Нафтогаз України, яка відповідно до п. 2.1.1 Закону та п. 9 Порядку обмежена сумами, що списані підприємствами перед ДК Газ України, заборгованість з штрафних та фінансових санкцій визначена п.2.2 не містить таких обмежень.

А тому, сума списання заборгованості із сплати пені, штрафних та фінансових санкцій, в силу положень п. 6, 7 Порядку, не обмежена протоколами учасників процедури, а самостійно визначається у відповідних договорах, що укладаються між учасниками процедури списання відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України і здійснюється такими учасниками самостійно.

При цьому, положення п.2.1 Закону носить імперативний характер, що передбачає обовязок субєктів, визначених у ст.1 Закону, а не право на списання.

Посилання ж у п. 2.2. ст.2 Закону на підприємства, визначені у статті 1 цього Закону, означає, що до цих підприємств належить, зокрема, і ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

А тому, враховуючи імперативний характер норми, а також ту обставину, що списання сум заборгованості з пені, штрафних та фінансових санкцій визначених п.2.2 Закону не обмежено, а визначається у відповідних договорах, позивач, як учасник процедури визначений у ст. 1 Закону зобовязаний самостійно списати заборгованість відповідача з штрафних та фінансових санкцій і не обмежений діями відповідача щодо списання.

Таким чином, за зазначеним Законом відповідач мав право списати заборгованість з пені, штрафних та фінансових санкцій, які нараховані на заборгованість, спожитий у період з 01.01.1997 до 01.01.2011.

Закон втратив чинність 30.06.2012.

Отже, нарахування позивачем пені, інфляційних втрат та 3% річних, які були нараховані останнім на заборгованість за природний газ, спожитий у період з 01.01.1997 по 01.01.2011, після втрати Законом України Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію позбавляє відповідача права на списання.

Отже, за умови належного здійснення позивачем права на нарахування штрафних та фінансових санкцій, що є предметом даного спору, у період до 30.06.2012, відповідач мав право списати таку заборгованість відповідно до вимог вищевказаного Закону.

Крім того колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. (ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 4 ст. 14 Цивільного кодексу України, особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства ( ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, вимога позивача, викладена в позовній заяві свідчить, що позивач мав намір як під час дії Закону, так і після закінчення строку його дії, стягнути на свою користь інфляційні та 3% річних.

Отже, за умови належного здійснення позивачем права на нарахування штрафних та фінансових санкцій, що є предметом даного спору, у період до 30.06.2012, відповідач мав право списати таку заборгованість відповідно до вимог вищевказаного Закону.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повинен був застосувати положення Закону України Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію №3319-VI до спірних правовідносин.

Колегія суддів відзначає, що утримавшись від нарахування фінансових санкцій до та під час дії Закону України Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію, позивач не вправі нараховувати ці суми після втрати чинності цим Законом, оскільки здійснення прав у такий спосіб всупереч вимог ч. 2 ст. 13 ЦК України порушує права відповідача, позбавляє його можливості списання заявлених сум, призводить до непередбачених чинним законодавством матеріальних втрат його як субєкта паливно-енергетичного комплексу.

За таких обставин, у позові відповідно до вимог ст.ст. 16, 625 ЦК України слід відмовити.

Беручи до уваги викладені обставини, апеляційний господарський суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2016 у справі № 910/5889/16 та задоволення апеляційної скарги Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України .

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2016 у справі № 910/5889/16 скасувати та прийняти нове рішення.

В позові відмовити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України ( 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720 ) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду на користь Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України ( 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, код 31301827 ) 227 370,00 (двісті двадцять сім тисяч триста сімдесят гривень) грн судові витрати за розгляд справи апеляційною інстанцією.

Видачу наказу на виконання даної постанови у справі №910/5889/16 доручити Господарському суду м. Києва.

Матеріали справи № 910/5889/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

ОСОБА_1