КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2016 р. Справа№ 911/540/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Станіка С.Р.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Ляховенко М.Д.

за участю представників сторін:

від позивача:ОСОБА_2 на підставі довіреності;

від відповідача: не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр на рішення господарського суду Київської області від 27.04.2016 (дата підписання 20.05.2016)

у справі № 911/540/16 (суддя Бацуца В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр

про стягнення 262 082, 97 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр про стягнення 216 857, 80 грн. заборгованості, 19 867, 74 грн. пені, 5 885, 52 грн. інфляційних збитків, 1 354, 62 грн. 3 % річних, 18 117, 29 грн. збитків.

Рішенням господарського суду Київської області від 27.04.2016 у справі № 911/540/16 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь 196 857 грн. 80 коп. попередньої оплати, 18 822 грн. 07 коп. пені, 5 885 грн. 52 коп. інфляційних збитків, 1 283 грн. 32 коп. 3 % річних та 3 642 грн. 73 коп. судового збору. Відмовлено в задоволенні інших позовних вимог. Припинено провадження у справі в частині позовної вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь попередньої оплати на суму у розмірі 20 000, 00 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд змінити рішення господарського суду Київської області від 27.04.2016 року в частині розміру штрафних санкцій.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права і неповно зясовані обставини, що мають значення для справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 колегією суддів у складі: головуючого судді: Корсакової Г.В., суддів Станіка С.Р., Власова Ю.Л. прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр на рішення господарського суду Київської області від 27.04.2016 у справі № 911/540/16 до провадження та призначено розгляд справи на 12.07.2016.

Відповідно до розпорядження начальника відділу Київського апеляційного господарського суду № 09-52/3058/16 від 12.07.2016 у звязку з перебуванням судді Власова Ю.Л., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/540/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.07.2016 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В. суддів: Тарасенко К.В., Станіка С.Р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 прийнято справу 911/540/16 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр на рішення господарського суду Київської області від 27.04.2016 у справі № 911/540/16 до провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Корсакова Г.В., судді: Тарасенко К.В., Станік С.Р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 розгляд справи №911/540/16 відкладено на 06.09.2016.

У звязку з перебуванням головуючого судді Корсакової Г.В. на лікарняному, судове засідання, призначене на 06.09.2016 року, не відбулося.

Відповідно до розпорядження начальника відділу Київського апеляційного господарського суду № 09-52/4622/16 від 12.09.2016 у звязку з перебуванням судді Тарасенко К.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/540/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.09.2016 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В. суддів: Станіка С.Р, ОСОБА_1

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2016 прийнято справу № 911/540/16 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр на рішення господарського суду Київської області від 27.04.2016 у справі № 911/540/16 до провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Корсакова Г.В., судді: Станік С.Р., Власов Ю.Л., розгляд справи призначено на 04.10.2016.

В судовому засіданні 04.10.2016 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 12.10.2016.

В судове засідання 12.10.2016 представник відповідача не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача, явка якого в судове засідання обовязковою не визнавалась.

Представник позивача в судовому засіданні 12.10.2016 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд оскаржуване рішення залишити без змін.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню , виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03.09.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь ( покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр (постачальник, відповідач) було укладено договір поставки № 144, згідно з умовами п. 1.1. якого постачальник зобовязується поставити в обумовлений термін, а покупець прийняти у власність і оплатити нафтопродукти, іменовані надалі „товар.

Згідно з п. 1.2. договору найменування, кількість та ціна товару, зазначаються у накладних, та/або в актах приймання-передачі, які є невідємною частиною даного договору поставки.

Відповідно до п. 1.3. договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання накладної та/або акту приймання-передачі, що свідчать про одержання товару.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що продаж товару здійснюється у наступному порядку:

- покупець формує та передає постачальнику письмове або усне замовлення на товар, де зазначається його найменування, кількість та асортимент, який покупець бажає придбати у постачальника на умовах, передбачених цим договором, в тому числі зазначає місце куди необхідно поставити товар;

- постачальник після отримання замовлення від покупця виписує рахунок-фактуру, де зазначається найменування, кількість, асортимент, (строк поставки і ціна товару) та передає рахунок-фактуру покупцеві;

- покупець отримує товар відповідно до видаткової накладної на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей;

- постачальник передає покупцеві оригінали рахунків-фактур, видаткових накладних та податкових накладних.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що датою відвантаження товару вважається дата, зазначена в актах приймання-передачі та/або товарно-транспортних накладних.

Згідно з п. 5.2. договору оплата товару здійснюється в безготівковій формі в розмірі 100 % передоплати від вартості товару, що поставляється на підставі рахунку-фактури, та або накладної, які є невідємною частиною договору.

Відповідно до п. 6.1.1. договору постачальник зобовязаний своєчасно здійснити поставку товару у строки передбачені п. 4.1. цього договору, згідно з отриманим письмовим або усним замовленням покупця.

Пунктом 10.1. договору визначено строк його дії, згідно якого договір набирає сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2014 року, а в частині взаєморозрахунків до повного проведення. Якщо по закінченню терміну договору не одна зі сторін не заявила про зупинку договору, договір автоматично продовжуються на такий самий термін дії.

Позивач звернувся до відповідача із заявкою № 02.11 від 02.11.2015 на поставку 38 159 літрів дизельного палива та заявкою № 02.11 від 02.11.2015 на поставку 37 800 літрів дизельного палива.

02.11.2015 відповідачем було виставлено позивачу рахунок-фактуру № СФ-000445 від 02.11.2015 на попередню оплату товару (дизельне паливо у кількості 37 800 літрів) на загальну суму 536 760, 00 грн.

Позивач здійснив попередню оплату за товар у розмірі 541 857, 80 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3640 від 03.11.2015 на суму 536 760 00 грн. та платіжним дорученням № 3643 від 05.11.2015 на суму 5 097, 80 грн.

Відповідач отримавши попередню оплату, поставку товару не здійснив.

12.11.2015 позивач звернувся до відповідача з листом № 05/11 від 05.11.2015 р., в якому просив останнього у найкоротший строк повернути грошові кошти за дизельне паливо на загальну суму 541 857, 80 грн., що були перераховані згідно з платіжним дорученням № 3640 від 03.11.2015 на суму 536 760 00 грн., платіжним дорученням № 3643 від 05.11.2015 на суму 5 097, 80 грн.

У гарантійному листі б/н від 18.12.2015 відповідач гарантував повернути залишок отриманих від позивача грошових коштів за дизельне паливо у розмірі 236 857, 80 грн. до 31.12.2015.

Відповідачем було частково повернуто позивачу грошові кошти у загальному розмірі 325 000 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 11.11.2015 на суму 44 000,00 грн., від 13.11.2015 на суму 30 000, 00 грн., від 18.11.2015 на суму 40 000,00 грн., від 20.11.2015 на суму 21 000,00 грн., від 25.11.2015 на суму 30 000,00 грн., від 27.11.2015 на суму 40 000,00 грн., від 01.12.2015 на суму 50 000,00 грн., від 09.12.2015 на суму 50 000,00 грн., від 14.01.2016 на суму 20 000,00 грн.

Таким чином, станом на дату звернення з позовом заборгованість відповідача перед позивачем становила 216 857,80 грн., що підтверджується також актом звірки розрахунків станом на 15.01.2016, підписаним обома сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, після звернення позивача з даним позовом до суду відповідачем було перераховано позивачу 20 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4803 від 22.04.2016, у звязку з чим заборгованість відповідача склала 196 857,80 грн.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з приписами статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи попередню оплату поставки товару здійснено, а товар відповідачем не поставлено, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідно до частини другої статті 693 ЦК України у позивача виникло право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 196 857,80 грн. попередньої оплати.

Судом правомірно припинено провадження у справі в частині стягнення з відповідача 20 000,00 грн. попередньої оплати на підставі п.1-1 ст. 80 ГПК України, у звязку з відсутністю предмету спору, у звязку зі сплатою відповідачем 20 000,00 грн. після звернення позивача з даним позовом до суду.

На суму попередньої оплати, позивач нарахував інфляційні та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, які суд першої інстанції задовольнив частково, а саме інфляційні на заявлену суму в розмірі 5 885,52 грн., а 3% річних на суму 1283,32 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобовязання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 ЦК України, згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обовязок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 15.10.2013 у справі № 5011-42/13539/2012, від 01.07.2015 у справі № 910/14120/14.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, умовами договору розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Також, позивач просив стягнути з відповідача 19 867, 74 грн. пені за період з 06.11.2015 по 18.12.2015, яка нарахована на суму 216 857,80 грн.

Суд першої інстанції задовольнив вимоги позивача про стягнення пені частково на суму 18 822 грн. 07 коп.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується та виходить з наступного.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України визначається, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Відповідно до п.7.1. договору при простроченні платежів за отриманий товар покупцем, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від вартості відвантаженого, але не оплаченого товару.

Згідно з п.7.2. договору у випадку прострочення постачання товару покупець може стягнути з постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення поставки від суми не відвантаженого товару.

Отже, п.7.1. договору передбачає нарахування відповідачем пені за прострочення позивачем як покупцем платежів за отриманий товар, а п.7.2. договору передбачає нарахування позивачем пені за прострочення поставки відповідачем товару.

Як встановлено вище, листом № 05/11 від 05.11.2015 р. позивач просив відповідача у найкоротший строк повернути грошові кошти за дизельне паливо на загальну суму 541 857, 80 грн., що були перераховані згідно з платіжним дорученням № 3640 від 03.11.2015 на суму 536 760 00 грн., платіжним дорученням № 3643 від 05.11.2015 на суму 5 097, 80 грн.

Отже, оскільки позивач вимагав повернути суму попередньої оплати за товар, відсутні підстави для нарахування та стягнення з відповідача пені на підставі п.7.2. договору за заявлений позивачем період за прострочення поставки відповідачем товару.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача 18 822 грн. 07 коп. пені з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 18 117, 29 грн. збитків, понесених позивачем на оплату відсотків за користування кредитом за договором про надання банківських послуг № CR 13-104/100-1 від 29.03.2013 та додатковою угодою до нього, укладеними між ПАТ „ОТП Банк та ТОВ „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь, внаслідок порушення відповідачем своїх зобовязань за договором.

Згідно з ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 ст. 225 цього ж кодексу передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправна поведінка; 2) збитки; 3) причинний звязок між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вина боржника у заподіянні збитків. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Докази, які наявні в матеріалах справи, а саме договір про надання банківських послуг № CR 13-104/100-1 від 29.03.2013, договір про зміну № 6 від 02.12.2015 до договору про надання банківських послуг, укладені між ПАТ „ОТП Банк та ТОВ „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь, платіжне доручення № 3897 від 11.01.2016 на суму 96 970, 10 грн., платіжне доручення № 3772 від 02.12.2015 на суму 155 600, 46 грн. про сплату процентів по кредиту, не підтверджують мету одержання кредитних коштів, що була б повязана із предметом договору поставки, факт заподіяння позивачу збитків та їх розмір, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками позивача, а тому відсутні правові підстави для застосування до відповідача такої міри відповідальності як стягнення збитків.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача збитків в розмірі 18 117, 29 грн. є недоведеною та задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, часткове скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, а в іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр на рішення господарського суду Київської області від 27.04.2016 у справі № 911/540/16 задовольнити.

2.Рішення господарського суду Київської області від 27.04.2016 у справі № 911/540/16 скасувати в частині стягнення з відповідача 18 822,07 грн. пені, 5 885, 52 грн. інфляційних збитків, 1 283,32 грн. 3 % річних та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

3.Пункт 2 резолютивної частини рішення господарського суду Київської області від 27.04.2016 у справі № 911/540/16 викласти в наступній редакції:

«2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Незалежності, 9, ідентифікаційний код 31648072) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь (03151, м. Київ, вулиця Народного Ополчення, будинок 26 А, ідентифікаційний код 35831718) 196 857 (сто девяносто шість тисяч вісімсот пятдесят сім) грн. 80 коп. попередньої оплати, 2 952 (дві тисячі девятсот пятдесят дві) грн. 86 коп. судового збору.»

4.В іншій частині рішення господарського суду Київської області від 27.04.2016 у справі № 911/540/16 залишити без змін.

5.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Промислово-інвестиційна група „Трансконтиненталь (03151, м. Київ, вулиця Народного Ополчення, будинок 26 А, ідентифікаційний код 35831718) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгово-промислова група „Центр (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Незалежності, 9 ідентифікаційний код 31648072) 4 324 (чотири тисячі триста двадцять чотири) грн. 36 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

6.Видачу наказів доручити господарському суду Київської області.

7.Матеріали справи № 911/540/16 повернути до господарського суду Київської області.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді С.Р. Станік

ОСОБА_1