ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

15 листопада 2016 р.

Справа № 902/848/16

за позовом:Приватного підприємства Агрофірми "Лани Поділля" (вул.Незалежності, 2, с.Віницькі Хутори, Вінницький район, Вінницька область, 23201; вул.Київська, 27/77, м.Вінниця, 21009)

до:ПП "ОСОБА_1 подорожей ВІНГС" (АДРЕСА_1, 21050)

про стягнення 43454,84 грн.

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Кузьменко В.В.

Представники

позивача : ОСОБА_2

відповідача : ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ :

Приватне підприємство Агрофірми "Лани Поділля" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до ПП "ОСОБА_1 подорожей ВІНГС" про стягнення 43454,84 грн.

Ухвалою суду від 05.10.2016 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/848/16 з призначенням судового засідання на 25.10.2016 року.

Ухвалою суду від 25.10.2016 року розгляд справ було відкладено на 15.11.2016 року, з об'єктивних причин.

В судове засідання призначене на 15.11.2016 року з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача позов підтримав в повному обсязі, представник відповідача проти позову заперечує, вважає його безпідставним та необґрунтованим.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач в позові зазначає, що відповідач відповідно до усної домовленості між сторонами по справі повинен був надати позивачеві турпослуги (до Туреччини).

На підставі усної домовленості відповідач, виставив рахунок №1/17 від 17 червня 2016 року про надання турпослуги на загальну суму 49600,00 грн.

Між сторонами було погоджено, що турпослуги будуть надані з 15.07.2016 року по 26.07.2016 рік.,

Позивач перерахував кошти у повному обсязі 17 червня 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 913 від 17 червня 2016 року.

Позивач зазначає, оскільки турпослуги (до Туреччини) повинні були бути надані в термін з 15.07.2016 р. по 26.07.2016р., але прибувши до аеропорту 15.07.2016р., з вини відповідача рейс було відмінено та останній не вилетів до Туреччини.

Позивач зазначає, що 21 липня 2016 року направив відповідачу претензію, в якій вимагав добровільного виконання грошових зобов'язань.

14 вересня 2016 року на розрахунковий рахунок позивача надійшла сума від відповідача в розмірі 6145,16 гривень з вказаним призначенням у платіжному дорученні повернення надлишкових коштів за туристичні послуги №451931 згідно рахунку №1/17 від 17.06.2016р.

Позивач зазначає, що станом на 03 жовтня 2016 року відповідач не надав турпослуги (до Туреччини) та не повернув позивачеві суму в повному обсязі, тобто залишкову суму в розмірі 43454,84 гривні.

Позивач в позові керується ст. 205, 206 та 906 ЦК України, в який зокрема зазначено, що між сторонами може укладатись усний договір та внаслідок невиконання даного договору має право на стягнення понесених збитків.

При цьому, присутній в судовому засіданні відповідач надав усне пояснення з приводу заявленого позову, та зазначив, що дійсно між сторонами усно було погоджено, що останній надає турпослуги до Туреччини. Між сторонам було погоджено, ціну та строки турпослуги, а саме: вартість послуги коштує 49600,00 грн.. та позивач повинен був вилетіти до Туреччини з 15.07.2016 року. При цьому, 15.07.2016 року виліт не відбувся, з вини перевізника, а саме в зв'язку із поломкою літака, про що було повідомлено відповідача. Скористатись послугою можна було б 17.07.2017 року, що позивачем зроблено не було з власної ініціативи без пояснень. Відповідач зазначає, що ним було повернуто 6145,16 гривень за неналежне надання послуги з розрахунку за 2 дні, оскільки 17.07.2016 року було здійснено надання турпослуги. Вважає, що недоцільним є повернення суми 43454,84 гривні., оскільки відповідачем всю суму згідно рахунку № 451931 від 17 червня 2016 року, було перераховано ДП «А.Е. Джоін АП», що є туроператором, за бронювання турпослуги, а оскільки позивач з власної ініціативи відмовився від послуги, тому повернення даної суми є безпідставною.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Частина перша ст. 193 ГК України передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про туризм», туристичний продукт - це попередньо розроблений комплекс туристичних послуг, який поєднує не менше, ніж дві такі послуги, що реалізується або пропонується для реалізації за визначеною ціною, до складу якого входять послуги перевезення, послуги розміщення та інші туристичні послуги, не пов'язані з перевезенням і розміщенням (послуги з організації відвідувань об'єктів культури, відпочинку та розваг, реалізації сувенірної продукції тощо).

За цим Законом (ст. 5) туристичні оператори - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність; туристичні агенти - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність із реалізації туристичного продукту туроператорів і туристичних послуг інших суб'єктів туристичної діяльності.

Зазначена туристична подорож до Турції є туристичним продуктом, який було створено туроператором ДП «А.Е. Джоін АП», а реалізація вказаного продукту у відповідності до Закону України «Про туризм» відбувалася від його імені через турагента ПП "ОСОБА_1 подорожей ВІНГС".

Діяльність між турагентом (відповідачем) та туроператором ДП «А.Е. Джоін АП» є договірною та регулюється гл. 31 ГК України, відповідно до ст. 297, за якого за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов'язується надати послуги другій стороні (суб'єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб'єкта і за його рахунок. Відповідач, відповідно до замовлення позивача як турагент забронювала у туроператора ДП «А.Е. Джоін АП», туристичний продукт, відповідно до усної домовленості. У зв'язку із цим ПП "ОСОБА_1 подорожей ВІНГС" виставив відповідачу вище вказаний рахунок-фактуру, який був повністю оплачений.

Статею 623 ЦК України передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання боржником, він зобов'язаний відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про туризм» за неналежне виконання своїх зобов'язань туроператор, турагент, інші суб'єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства.

Ст. 20 Закону України «Про туризм» визначено, що за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов'язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов'язується його оплатити.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства турагент не створює туристичний продукт, а лише здійснює функції з його продажу. За таких обставин турагент несе відповідальність виключно за власні дії і не несе відповідальності за надання туристичного продукту та правовідносини під час безпосереднього надання послуг.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки відповідач як турагент не є тим суб'єктом, який було здійснено перешкоди у виконанні послуг. Як уже зазначалось судом послуга була відтермінована внаслідок поломки літака та яка була надана та яка в свою чергу не прийнята позивачем з власної ініціативи.

Як уже встановлено судом, між сторонами по справі було здійснено усний правочин стосовно надання турпослуг.

Позивачем в позові зазначається, що вчинений правочин регулюється ст. 205 та 206 ЦК України.

З даного приводу суд зазначає, що відносини які склались між сторонами, не підлягають розгляду судом в розумінні ст. 206 ЦК України, оскільки як регламентує дана стаття усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Тобто з врахуванням даної норми закону, послуги передбачені за усною домовленістю мали відбутись 17.06.2016 року, оскільки рахунок №1/17 про надання тур послуги на загальну суму 49600,00 грн. був виставлений 17 червня 2016 року та сплата відбулась також 17.06.2016 року, тому й дія сторін по відношенню одна до другою мала бути 17.06.2016 року. А як уже зазначалось судом, сама дія послуги за усною домовленістю мала відбутись 15.07.2016 року. Тому провавідносини між сторонами не можуть регулюватись даними нормами.

При цьому, суд зазначає, що даний правочин було здійснено між сторонами по справі, які є юридичними особами.

Тому, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до ст.208 ЦК у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Позивач в позові зазначає що відповідно до ст.906 ЦК України замовник має право на відшкодування збитків, в разі ненадання послуг виконавцем відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.225 ГК України та ст.22 ЦК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов'язань причиною. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв'язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань (виключає його відповідальність).

Позивачу слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи наслідком такої протиправної поведінки.

Досліджуючи питання наявності збитків у позивача, суд не встановив обставин, достатніх для покладання відповідальності на відповідача.

Суд, вважає за необхідне зазначити, що проаналізувавши подані позивачем докази, суд дійшов висновку, що факт ненадання послуг в повному обсязі згідно усної домовленості відбувся не з вини відповідача, а з вини перевізника, яким від терміновано послугу на 2 дні, в зв'язку з поломкою літака, при цьому, позивач сам в добровільному порядку відмовився від надання турпослуг.

Будь-яких інших доказів, які стверджували б наявність у позивача збитків у сумі 43454,84 грн., неналежного виконання відповідачем усних договірних зобовязань сторони суду не надали.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч.1, 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням вищенаведеного, поданих доказів в їх сукупності, наданих пояснень сторонами, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, тому у суда відсутні правові підстави для задоволення позову.

За таких обставин в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 18 листопада 2016 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи