УХВАЛА

15.11.2016Справа № 910/17464/14

За скаргою Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот"

На дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві

За позовом Державного підприємства "Адміністрація річкових портів"

До Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Міністерства інфраструктури України

за участю Прокуратури м. Києва

про повернення майна із управління та стягнення 223 258,69 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Адміністрація річкових портів" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" про стягнення заборгованості за договором управління майном від 09.02.2006 р. в частині оплати вигоди від майна, переданого в управління у розмірі 205 159, 58 грн., інфляційного збільшення в розмірі 8 667, 91 грн., 3 % річних в розмірі 1 253, 01 грн. та пені в розмірі 8 078, 19 грн.; зобов'язання Публічне акціонерне товариство "Судноплавна компанія "Укррічфлот" повернути Державному підприємству "Адміністрація річкових портів" з управління за актом прийому-передачі державне майно - вантажний причал № 6 інв. 20040; вантажний причал № 3 інв. № 20070, вантажний причал № 2 інв. 20069; вантажний причал № 1 інв. № 20068; причал пункту приймання фекалій інв. № 20035, яке знаходяться за адресою: м. Миколаїв, вул. Проектна, 1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.14. позов задоволено частково, зобов'язано Публічне акціонерне товариство "Судноплавна компанія "Укррічфлот" повернути Державному підприємству "Адміністрація річкових портів" із управління державне майно, а саме: вантажний причал № 6 інв. 20040; вантажний причал № 3 інв. № 20070, вантажний причал № 2 інв. 20069; вантажний причал № 1 інв. № 20068; причал пункту приймання фекалій інв. № 20035, яке знаходяться за адресою: м. Миколаїв, вул. Проектна, 1; присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" на користь Державного підприємства "Адміністрація річкових портів" 38 454 грн. 59 коп. основного боргу, 501 грн. 59 коп. 3 % річних, 4 153 грн. 99 коп. інфляційних втрат та 34 734, 74 коп. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 р. рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.14. у справі № 910/17464/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.04.15. постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.02.15. та рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.14. у справі № 910/17464/14 скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатами нового розгляду справи Господарським судом міста Києва 15.07.15. було прийнято рішення (залишене без змін постановою Вищого господарського суду України від 26.04.16.) позов задоволено частково та зобов'язано Публічне акціонерне товариство «Судноплавна компанія «Укррічфлот» повернути Державному підприємству «Адміністрація річкових портів» із управління державне майно, а саме: вантажний причал № 6 інв. 20040; вантажний причал № 3 інв. № 20070, вантажний причал № 2 інв. 20069; вантажний причал № 1 інв. № 20068; причал пункту приймання фекалій інв. № 20035, яке знаходяться за адресою: м. Миколаїв, вул. Проектна, 1. Стягнуто з відповідача на користь позивача 16 183,21 грн. заборгованості, 1 847,20 грн. інфляційних втрат, 221,52 грн. 3 % річних та 34 237,57 грн. судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

16.05.16. на виконання рішення від 15.07.15. Господарським судом міста Києва було видано відповідні накази.

13.09.16. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства від Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" надійшла скарга на дії Подільського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, відповідно до якої скаржник просить суду визнати недійсною постанову Подільського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві "Про стягнення з боржника витрат пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій" ВП № 51539873 від 11.07.16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.16. розгляд вищевказаної скарги призначено на 13.10.16.

03.10.16. Подільський районний відділ Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві через відділ діловодства Господарського суду подав письмові заперечення на скаргу.

За результатами судового зсідання 13.10.16. розгляд скарги було відкладено на 15.11.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Представники учасників судового процесу в судове засідання 15.11.16. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

При цьому, судом враховано, що за приписами ст. 121-2 ГПК України неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Розглянувши матеріали скарги, Господарський суд міста Києва, встановив:

Частиною 1 статті 121-2 ГПК України встановлено, що скарги на дії чи бездіяльність Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником, або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня коли дія мала бути вчинена.

Відповідно до п. 9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.12. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів розглядає виключно місцевий господарський суд, яким відповідну справу розглянуто у першій інстанції, тобто той господарський суд, що видав виконавчий документ (наказ чи ухвалу), незалежно від того, якою саме особою подано скаргу, і в тому ж складі суду (якщо цьому не перешкоджають об'єктивні обставини, як-от звільнення судді, його захворювання, перебування у відпустці тощо).

Законодавством передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статей 4-5 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

У силу ст. 124 Конституції України, ст.115 ГПК України, рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Судом встановлено, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 51539873 від 04.07.16. (по виконанню наказу Господарського суду міста Києва від 16.05.16. № 910/17464/14 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" на користь Державного підприємства "Адміністрація річкових портів" 46 005,24 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги), якою був встановлений строк для добровільного виконання судового рішення до 10.07.16., була всупереч ч. 5 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції на час винесення постанови) направлена боржнику пізніше наступного робочого дня з дня її винесення, а саме була направлена 12.07.16., отримана поштовим відділенням боржника 18.07.16., а самим боржником 20.07.16., що підтверджується штемпелями на конверті, у якому надсилалась постанова, та відомостями з сайту Укрпошти.

У зв'язку з пізнішим направленням постанови боржник, користуючись наданим йому ст. 35 указаного Закону правом, 20.07.2016 подав через канцелярію ВДВС заяву про відкладення провадження виконавчих дій.

За приписами ст. 35 указаного Закону, у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладання провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

З залученої до справи копії матеріалів виконавчого провадження № 51539873 (№ 1044/2) вбачається, що державним виконавцем постанова про відкладання провадження виконавчих дій не виносилася, але разом із цим виконавчі дії після 20.07.16. фактично також не проводилися.

Далі, 27.07.16. (скаржником) боржником через канцелярію ВДВС було подано докази погашення присуджених до стягнення за наказом від 16.05.16. у справі № 910/17464/14 грошових коштів в розмірі 46 005,24 грн., у зв'язку з чим ВДВС була винесена постанова від 16.08.16. про закінчення виконавчого провадження № 51539873.

Заявлену скаргу про визнання недійсною постанови від 11.07.16. № 51539873 про стягнення витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчий дій в розмірі 300,00 грн. боржник обґрунтовує тим, що вона була винесена без урахування необхідності відкласти виконавчі дії у зв'язку з невчасним (пізнішим) направленням (12.07.16) постанови про відкриття виконавчого провадження та позбавленням боржника можливості виконати рішення суду добровільно в строк, встановлений державним виконавцем - до 10.07.16.

Скаржник вважає, що у випадку відкладення державним виконавцем виконавчих дій, та враховуючи, що заборгованість ним було погашено 27.07.16., тобто на сьомий день з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження (якщо не рахувати день отримання постанови), у державного виконавця були б відсутні підстави стягувати з боржника виконавчий збір - оскільки боржник би вклався у наданий йому строк для добровільного виконання рішення

Дійсно, за приписами ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції на час винесення постанови) у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови, та у постанові про відкриття виконавчого провадження № 51539873 від 04.07.16. головним державним виконавцем і було встановлено строк до семи днів - а саме до 10.07.16., тобто фактично - протягом шести днів з дня винесення постанови (день винесення постанови не рахується, ст. 253 ЦК України "Початок перебігу строку").

Тобто, сплативши грошові кошти в сумі 46 005,24 грн. 27.07.16. боржник вже вийшов за встановлений державним виконавцем шестиденний строк з моменту винесення постанови.

Щодо доводів скаржника про відсутність у державного виконавця підстав виносити постанову про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, суд відзначає, що

Частиною 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

З сукупного аналізу наведених вище норм вбачається, що витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій з боржника не стягуються у разі отримання ВДВС документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання (частина 3 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження").

Стаття 27 Закону України "Про виконавче провадження" визначає початок примусового виконання рішень. Так, відповідно до частини 1 цієї статті у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Отже, за Законом датою початку примусового виконання рішення суду є наступний день, після спливу строку встановленого частиною другою статті 25 цього Закону.

У матеріалах справи відсутні докази того, що скаржник у строк до 10.07.16. надав ВДВС документальне підтвердження про повне виконання рішення суду.

При цьому суд зауважує, що обставина несвоєчасного отримання скаржником постанови ВДВС про відкриття виконавчого провадження не впливає на строк добровільного виконання рішення суду, і відповідно на - стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження», кошти виконавчого провадження складаються зі тягнутих з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. До витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату: перевезення, зберігання і реалізації майна боржника; послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій; поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; розміщення оголошення в засобах масової інформації; виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень; інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби (ч. ч. 2-4 ст. 41 Закону).

До того ж скаржник знав, що рішення Господарського суду м. Києва, на виконання якого було видано наказ від 16.05.16., набуло законної сили, і відповідно повинен був знати, що на його виконання буде видано відповідний наказ, який позивачем може бути пред'явлений до виконання до ВДВС. Разом з тим, скаржник у добровільному порядку після набранням даним рішенням законної сили, останнє не виконав.

Щодо посилання скаржника на п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 26.12.03. № 14, то суд відзначає, що встановлений постановою № 51539873 від 04.07.16. строк на добровільне виконання рішення зі сплати грошових коштів був реальний, узгоджувався зі строками, встановленими Законом, при цьому, враховуючи те, що про наявність обов'язку сплатити грошові кошти в розмірі 46 005,24 грн. боржник був обізнаний після набрання рішенням в даній справі законної сили.

Враховуючи викладене в сукупності, скарга Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві задоволенню не підлягає.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє (п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.12. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України»).

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Відмовити повністю в задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві

Суддя Т.М. Ващенко