ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2016 р. Справа №917/358/16

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Лебідь",

вул. Леніна, 58, с. Будилка, Лебединський район, Сумська область, 42238

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир",

вул. Будька, 47, м. Гадяч, Полтавська область, 37300

про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Лебідь" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про стягнення 819 583,89 грн., з яких 805 312,60 грн. - основного боргу, 8 498,43 грн. - штрафу, 3 657,78 грн. - інфляційних втрат, 2 115,08 грн. - 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за укладеним 28.02.2014 року між сторонами договором №70-Л поставки.

Ухвалою господарського суду від 11.03.2016 р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 28.03.2016 р.

28.04.2016 року позивачем подана заява вих. №27/04-16/юр від 27.04.2016 р. про зменшення розміру позовних вимог у зв'язку з частковим погашенням основної суми боргу - 729 000,00 грн., в якій позивач просить остаточно стягнути з відповідача 76 312,60 грн. - основного боргу, 8 498,43 грн. - штрафу, 3 657,78 грн. - інфляційних втрат, 2 115,08 грн. - 3% річних.

28.04.2016 року відповідачем подана заява №101/3 в порядку статті 22 ГПК України про відмову ПАТ "Лебідь" в частині стягнення 497 312,60 грн. та припинення провадження у справі в частині стягнення 308 000,00 грн. у зв'язку зі сплатою ТОВ "Гадячсир" 805 312,60 грн. заборгованості.

Ухвалою суду від 31.05.2016 р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів, у зв'язку з клопотанням відповідача.

31.05.2016 р. від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку із зайнятістю уповноваженого представника по даній справі в іншому судовому засіданні.

В судовому засіданні 31.05.2016 р. суд розглянувши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог (вих. №27/04-16/юр від 27.04.2016р.), дійшов висновку що вказана заява не суперечить законодавству, не порушує права і охоронювані законом інтереси будь-яких осіб та приймається господарським судом до розгляду.

Згідно статті 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог.

Виходячи з п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір. Згідно абзацу четвертого підпункту 4.6 пункту 4 вказаної постанови зменшення позивачем суми позову, в тому числі й з підстав необґрунтованості первісного розрахунку ціни позову, не є відмовою від позову. В такому випадку припинення провадження в частині зменшення відповідної суми не здійснюється, - про таке зменшення зазначається в описовій частині судового рішення, а предметом спору стає вимога про стягнення суми в зменшеному розмірі.

Таким чином, судом розглядаються вимоги про стягнення з відповідача 76 312,60 грн. основного боргу, 8 498,43 грн. штрафу, 3 657,78 грн. інфляційних втрат та 2 115,08 грн. 3% річних.

В судовому засіданні 31.05.2016 р. представник позивача повідомив суду про погашення відповідачем суми основного боргу в повному обсязі на підтвердження чого надав виписки по рахунку, які долучені до матеріалів справи. В іншій частині позовні вимоги (стягнення пені, інфляційних втрат, 3% річних) відповідач підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити їх.

Представник позивача проти задоволення клопотання відповідача щодо відкладення розгляду справи категорично заперечував.

Суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи виходячи з наступного.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з його відсутністю (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-четвертою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК).

Відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації (за наявності).

Згідно статті 69 ГПК України спір має бути вирішено протягом двох місяців з дня надходження позовної заяви. В даному випадку цей строк закінчився (з врахуванням клопотання відповідача про продовження строків розгляду справи), а тому суд не може більше відкладати розгляд справи.

Відповідно до статті 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. №475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого статтею 69 ГПК України строку вирішення спору, спір розглядається за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив, що 28.02.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (далі Покупець, відповідач) та Публічним акціонерним товариством "Лебідь" (далі Постачальник, позивач) було укладено Договір поставки №70-Л (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору у порядку та на умовах, визначених Договором, Постачальник зобов'язався систематично передавати власність Покупця молочну сировину (молоко коровяче незбиране ДСТУ 3662-97, яке піддавалося попередній фізичній обробці (фільтрації, охолодженню), далі за текстом - молоко, а Покупець зобов'язався приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку визначеному цим Договором.

Пунктом 1.2. Договору, передбачено, що кількість молока зазначається в спеціалізованій товарній накладній на перевезення молочної сировини за формою-1 ТН (МС), затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України №176 від 01 липня 2002 року (далі - Товарна накладна), ціна - у протоколах погодження цін (Додаток № 1), які після погодження (в порядку передбаченому цим договором), належного оформлення та підписання сторонами, є невідємною частиною даного Договору.

Підпунктом 2.1.1. сторони обумовили умови поставки: ЕХW Інкотермс 2010 - склад Постачальника, що знаходиться за адресою: с. Будилка, Лебединського району, Сумської області.

За пунктом 2.2. Договору право власності на молоко переходить до покупця з моменту його приймання і визначається датою підписання представником Покупця товарної накладної крім випадку виявлення Покупцем невідповідності молока вимогам ДСТУ 3662-97, діючим в Україні стандартам, а також ветеринарним та санітарним вимогам.

Пунктом 2.5. Договору визначено, що не пізніше 3-го числа місяця наступного за звітним Покупцем, на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини, виписується приймальна квитанція за формою № 3-ПК (МС), в якій вказується кількість та вартість молочної сировини.

Згідно пункту 5.4. Договору Покупець проводить оплату за придбане молоко у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 7 (семи) календарних днів з моменту переходу права власності на молоко.

Пункту 6.1. Договору визначено, що при порушенні своїх зобовязань за цим договором винна сторона несе відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством України. Порушення зобов'язань є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов визначених цим договором.

Відповідно до пункту 6.2 Договору у випадку якщо заборгованість з оплати молока (п. 5.4 цього Договору) становить 10 (календарних) днів і більше, Покупець зобовязаний сплатити Постачальнику штраф у розмірі 1 (одного) % від суми боргу.

Позивач зазначає, що в період з 01.12.2015 року по 13.02.2016 року відповідачем прийнято товару на загальну суму - 849 843,32 грн. Вказане підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме:

1) У грудні 2015 року поставлено молока на суму 359 999,82 грн., про що свідчать Довіреність №1600 від 01.12.2015 року; Видаткова накладна №68 від 05.12.2015 року; Видаткова накладна №69 від 10.12.2015 року; Видаткова накладна №70 від 15.12.2015 року; Видаткова накладна №71 від 20.12.2015 року; Видаткова накладна №72 від 25.12.2015 року; Видаткова накладна №73 від 31.12.2015 року; Приймальна квитанція №72 на закупівлю молочної сировини від 31.12.2015 року;

2) У січні 2016 року поставлено молока на суму 338 912,18 грн., про що свідчать Довіреність №11 від 01.01.2016 року; Видаткова накладна №1 від 05.01.2016 року; Видаткова накладна №2 від 10.01.2016 року; Видаткова накладна №3 від 15.01.2016 року; Видаткова накладна №4 від 20.01.2016 року; Видаткова накладна №5 від 25.01.2016 року; Видаткова накладна №6 від 31.01.2016 року; Приймальна квитанція №64 на закупівлю молочної сировини від 31.01.2016 року;

3) У лютому 2016 року поставлено молока на суму 150 931,32 грн., про що свідчать Довіреність №73 від 01.02.2016 року; Видаткова накладна №7 від 05.02.2016року; Видаткова накладна №8 від 10.02.2016 року; Видаткова накладна №9 від 13.02.2016року.

Відповідач несвоєчасно та частково розрахувався за отриману продукцію, в зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість, яка станом на час прийняття рішення становить 76 312,60 грн. (з урахуванням заяви про зменшення).

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи правову природу укладеного між сторонами Договору, кореспондуючи права та обов'язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з договору поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного Кодексу України). Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару (ст. 692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме наданих позивачем виписок по рахункам, відповідачем після порушення провадження у справі було здійснено платежі на загальну суму 76 312,60 грн. Вказана обставина підтверджена представником позивача в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно з частиною 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України у випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 8 498,43 грн. штрафу, 2 115,08 грн. 3 % річних та 3 657,78 грн. інфляційних втрат нарахованих за період прострочення з 15.12.2015 р. по 19.02.2016 р.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пункту 6.2 Договору у випадку якщо заборгованість з оплати молока (п. 5.4 цього Договору) становить 10 (календарних) днів і більше, Покупець зобовязаний сплатити Постачальнику штраф у розмірі 1 (одного) % від суми боргу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Судом перевірено розрахунки позивача та встановлено їх правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене та доведення факту несвоєчасності виконання відповідачем обов'язку з оплати отриманого товару, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу, інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, п. 1-1 ч. 1 статті 80, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Припинити провадження у справі в частині 76 312,60 грн. основного боргу.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вул. Будька,47, м. Гадяч, Полтавська область, 37300,код 33460268) на користь Публічного акціонерного товариства "Лебідь" (вул. Леніна,58, с. Будька Лебединський район, Сумська область, 42238, код 14021460) 8 498,43 грн. штрафу, 3 657,78 грн. інфляційних втрат, 2 115,08 грн. 3% річних та 1378,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили.

4. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області на протязі 10 днів.

Повне рішення складено та підписано 06.06.2016 р.

Суддя Кульбако М.М.