ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа № 922/2513/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2886 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 10.10.16 у справі

за позовом Приватного підприємства "Торговий Дім Поляков", м. Черкаси,

до ФОП ОСОБА_2, с. Воровського

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Приватне підприємство "Торговий дім Поляков", м. Черкаси, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с. Воровського, про стягнення заборгованості за договором поставки № 4753 від 14.09.2015р., укладеним між сторонами даного спору, в розмірі 25730,03 грн., з яких: 18077,09 грн. - сума основної заборгованості, 1398,26 грн. - 20% річних, 5423,13 грн. - штраф, 831,55 грн. - інфляційні втрати. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.10.2016 року (суддя Аюпова Р.М.) позовні вимоги задоволені повністю.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства "Торговий дім Поляков" (18000, м. Черкаси, вул. Чехова, 41, ) основний борг в сумі 18077,09 грн., 20% річних в сумі 1398,26 грн., 5423,13 грн. штрафу, інфляційні втрати в сумі 831,55 грн. та судовий збір в сумі 1378,00 грн.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Направив на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого зазначив про участь представника в судовому засіданні господарського суду Київської області.

Колегія суддів, розглянувши зазначене клопотання не знаходить підстав для його задоволення, оскільки позивачем до клопотання не надано доказів того, що інтереси останнього може представляти лише одна особа, та ця особа фактично відбула до м. Київ для участі в судовому засіданні.

ч. 1 ст. 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обов'язків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції» 2), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

14.09.2015р. між Приватним підприємством "Торговий дім Поляков" (позивач, постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач, покупець) укладено договір №4753 (далі - договір), відповідно до умов якого (п. 1.1), постачальник зобов'язався передати у власність покупця, продукти харчування та інші товари, надалі по тексту "Товар", а покупець зобов'язався прийняти і оплатити його на умовах даного договору відповідно до виписаних накладних.

Сума товару, що передається покупцю, ціна одиниці, асортимент, кількість товару, дата відвантаження визначені у накладній, яка є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 3.3 договору, прийом товару за кількістю та якістю здійснюється відповідно до накладної постачальника за участю експедитора постачальника. Датою одержання товару вважається дата зазначена у накладній. При отриманні товару Покупець засвідчує факт прийняття товару, його якість, та кількість. Після прийняття товару - товар поверненню та обміну не підлягає.

Відповідно до п. 6.1 договору, даний договір вважається укладеним і набирає чинність з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 р., а в частині зобов'язань до повного їх виконання. В разі, якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 15 календарних днів до закінчення його дії не повідомила письмово іншу сторону про розірвання договору, він вважається щорічно пролонгованим на той же рок та на тих же умовах.

На підставі п. 6.1 договору, беручи до уваги відсутність письмових заяв сторін про розірвання договору, дія спірного договору продовжена на 2016 рік.

На виконання умов договору, позивач 09 та 29 січня 2016 року поставив відповідачу товар на загальну суму 19577,09 грн., що підтверджується видатковими накладними № КФ-0000179 від 09.01.2016 р. на суму 9782,11 грн. та № АКФ-015411 від 29.01.2016 р. на суму 9794,98 грн., які були підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Відповідно до п. 4.2 договору, покупець здійснює розрахунки за отриману кожну поставку товару, окремо, шляхом перерахувань 100 % вартості отриманого товару на поточний рахунок Постачальника, на протязі 14 календарних днів з моменту отримання товару, або шляхом внесення 100% вартості отриманого товару готівкою в касу постачальника, на протязі 14 календарних днів з моменту отримання товару.

Проте, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару належним чином не виконав, здійснивши часткову оплату в сумі 1500,00 грн., що підтверджується відповідним фіскальним чеком, у зв'язку з чим заборгованість відповідача склала 18077,09 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом звірки розрахунків.

Вказані обставини стали підставою для звернення з даним позовом до господарського суду.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, оцінивши доводи позивача, визнав їх такими, що обґрунтовують заявлені позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, відповідно до наданих до матеріалів справи видаткових накладних: № КФ-0000179 від 09.01.2016 р. на суму 9782,11 грн. та № АКФ-015411 від 29.01.2016 р. на суму 9794,98 грн. відповідач (покупець), в рамках укладеного між сторонами договору поставки № 4753 від 14.09.2015р., отримав від позивача товар на загальну суму 19577,09 грн.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже було зазначено, в п. 4.2 договору сторони визначили, що покупець здійснює розрахунки за отриману кожну поставку товару, окремо, шляхом перерахувань 100 % вартості отриманого товару на поточний рахунок Постачальника, на протязі 14 календарних днів з моменту отримання товару, або шляхом внесення 100% вартості отриманого товару готівкою в касу постачальника, на протязі 14 календарних днів з моменту отримання товару.

Проте, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару належним чином не виконав, здійснивши часткову оплату в сумі 1500,00 грн., що підтверджується відповідним фіскальним чеком, у зв'язку з чим заборгованість відповідача склала 18077,09 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом звірки розрахунків.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач прострочив виконання грошових зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару за спірним договором з 24.01.2016 р. за видатковою накладною № КФ-0000179 від 09.01.2016 р. та з 13.02.2016 р. за видатковою накладною № АКФ-015411 від 29.01.2016 р.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суми боргу за договором поставки № 4753 від 14.09.2015р. в сумі 18077,09 грн., колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд вірно визнав вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 18077,09 грн. заборгованості за спірним договором належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 20% річних в сумі 1398,26 грн., 5423,13 грн. штрафу та інфляційні втрати в сумі 831,55 грн.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині 1 ст. 548 ЦК України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

В п. 5.3. договору зазначено, що при порушенні покупцем умов п. 4.2 договору на строк 10 днів, на покупця покладається відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 30% від простроченої суми заборгованості.

Враховуючи викладене, перевіривши нарахування штрафу позивачем, колегія суддів визнає вимогу про стягнення з відповідача 5423,13 грн. штрафу законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно заявлених вимог про стягнення з відповідача 20 % річних у розмірі 1398,26 грн. та інфляційних втрат в сумі 831,55 грн., слід зазначити наступне.

Згідно з частиною другою ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.2 договору, при порушенні покупцем п.4.2. даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочки платежу дня фактичного розрахунку відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасні виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 року, крім цього, збитки від інфляції та 20 % річних і суми боргу за весь час прострочення.

Зважаючи на те, що сторони в п. 5.2 договору передбачили стягнення річних за невиконання умов договору в розмірі 20%, це не суперечить вимогам ст. 625 ЦК України.

Перевіривши розрахунок річних та інфляційних, колегія суддів встановила, що заявлені позивачем до стягнення суми відповідають вимогам законодавства та обставинам справи, а тому місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що вимоги щодо стягнення 20 % річних у розмірі 1398,26 грн. та інфляційних втрат в сумі 831,55 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Таким чином, позовні вимоги Приватного підприємства "Торговий дім Поляков" підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність на видатковій накладній № АКФ-015411 від 29.01.2016 року прізвища та ініціалів експедитора, про зазначення слова "магазин" в графі "одержувач" після слів "Фізична особа-підприємець ОСОБА_2" у видаткових накладних № КФ-0000179 від 09.01.2016 р. та № АКФ-015411 від 29.01.2016 р. та про те, що названими видатковими накладними не підтверджується фактичне передання товару, колегія суддів зазначає наступне.

Вказані доводи апеляційної скарги колегією суддів не приймаються, оскільки видаткові накладні №КФ-0000179 від 09.01.2016 р. та №АКФ-015411 від 29.01.2016 скріплені печатками позивача та відповідача, містять відповідні підписи. Одержувачем товару за вказаними накладними є відповідач, і цей факт не спростовується зазначенням слова "магазин" в графі "одержувач", не дивлячись на те, що відповідач вказує, про відсутність в останнього магазину.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, тому - підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може биту оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 15.11.2016 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.