КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2016 р. Справа№ 910/14400/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі Черній О.В.

За участю представників:

від позивача: Соловйов К.К. - представник за довіреністю № 181-Д від 14.11.2016;

від відповідача: Гринько О.А. - представник за довіреністю № 2-85 від 23.03.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз»

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016

у справі № 910/14400/16 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз»

до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним укладеного між сторонами договору транспортування природного газу № від 17.12.2015 як такого, при укладення якого сторонами не було додержано вимог закону при укладенні типового договору, зокрема, не підписано додатки до договору, які є істотними умовами договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2016, повний текст якого підписаний 30.09.2016, у справі № 910/14400/16 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір містить всі істотні умови, відповідає формі і змісту типового договору транспортування природного газу, затвердженого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Криворіжгаз» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 по справі № 910/14400/16 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що при винесенні рішення по даній справі судом першої інстанції не вірно застосовані норми матеріального права, що призвело до прийняття неправильного рішення, яке на підставі ч. 4 ст. 104 ГПК України має бути скасоване.

В обґрунтування вказаної позиції позивач фактично послався на ті саме обставини, що й при звернення до суду з цим позовом, а саме на те, що сторонами при укладення спірного договору не було дотримано визначеним чинним законодавством вимог, зокрема, не підписано додатки 1 та 3.

Ухвалою від 21.10.2016 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Агрикова О.В., Чорногуз М.Г. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Як слідує з матеріалів справи, 17.12.2015 позивач як оператор та відповідач як замовник уклали договір транспортування природного газу № (далі Договір) (а.с. 10-20), в якому погодили, що за Договором позивач надає відповідачу послугу транспортування природного газу на умовах, визначених у даному договорі, а відповідач сплачує позивачу встановлену в даному договорі вартість таких послуг.

Позивач, вимагаючи визнати Договір недійсним, виходить, з того, що при його укладенні сторонами не досягнуто згоди щодо всіх визначених чинним законодавством вимог, зокрема, не підписано додатки 1 та 3, підписання яких передбачено п.п. 2.8, 5.4, 6.1, 8.1 типового договору транспортування природного газу.

Судом першої інстанції вказані посилання позивача до уваги не прийняті, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Насамперед, колегія суддів вважає помилковою правову позицію позивача, на думку якого недосягнення сторонами при укладенні договору всіх його істотних умов є підставою для визнання такого договору недійсним.

Так, згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто у випадку недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, фактично, договір між сторонами не укладено.

Проте, за правилами ст. 236 ЦК України, правочин, у випадку визнання його судом недійсним, є недійсним саме з моменту його вчинення.

Таким чином, визнаний недійсним може бути лише вчинений правочин (укладений договір), тобто такий, що фактично відбувся.

Така правова позиція викладена в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, де зазначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

З огляду на вказане, вимоги позивача про визнання недійсним Договору з підстав недосягнення сторонами при його укладенні всіх істотних умов задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Водночас колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку про безпідставність посилань позивача на недосягнення сторонами Договору всіх істотних умов при його укладенні, з огляду на таке.

Згідно ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу»:

- газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма об'єктами і спорудами, пов'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу;

- транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу;

- регулятор - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

В статті 32 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено, що:

- транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу (ч. 1);

- типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором (ч. 2).

Типовий договір транспортування природного газу затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497.

Укладений сторонами Договір повністю відповідає затвердженому Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, типовому договору транспортування природного газу.

Умовами Договору сторони передбачили підписання Додатків 1, 2, 3.

Так, Додатки 1, 2, 3 є невід'ємною частиною цього Договору. При цьому додаток 3 укладається у випадку, коли Замовником Послуг є оператор газорозподільної системи, прямий споживач, газодобувне підприємство або виробник біогазу (п. 2.8);

- окремим додатком 3 до цього Договору між Оператором та Замовником, який є оператором газорозподільної системи / прямим споживачем / газовидобувним підприємством / виробником біогазу, інших видів газу з альтернативних джерел, визначається перелік комерційних вузлів обліку газу, встановлених на всіх фізичних точках входу/виходу до відповідного Замовника (п. 5.4);

- оператор забезпечує наявність відповідних потужностей в точках входу до газотранспортної системи або в точках виходу з газотранспортної системи згідно з додатком 1 до цього Договору (розподіл потужності) (п. 6.1);

- величина договірної потужності Замовника визначається згідно з величиною потужностей, визначених у додатку 1 до цього Договору (п. 8.1).

Водночас згідно з п. 2.4 Договору обсяг послуг, що надаються за цим Договором, визначається підписанням додатка 1 (розподіл потужності) та/або додатка 2 (транспортування) до цього договору.

З огляду на зміст п. 2.4 Договору суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при укладанні Договору сторони можуть підписати один з наведених додатків (або 1 або 2 - примітка суду), в той час як з матеріалів справи слідує, що сторони підписали додаток 2 (обсяг послуг з транспортування) до Договору (а.с. 57).

Щодо не підписання сторонами додатку 3 до Договору (Перелік комерційних вузлів обліку газу, фактично встановлених у пунктах приймання-передачі газу) слід зазначити таке.

Відповідно до приписів ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

- договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

У матеріалах справи наявна технічна угода про умови приймання-передачі природного газу на газорозподільних станціях від 17.02.2004 (а.с. 58-64), в якій сторонами досягнуто повної згоди щодо переліку комерційних вузлів обліку газу, встановлених на всіх фізичних точках входу (виходу) до ПАТ «Криворіжгаз».

З огляду на вказані обставини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо того, що у порядку, наданому сторонам ст. 179 ГК України, сторони вирішили додатково не визначати перелік комерційних вузлів обліку газу, встановлених на всіх фізичних точках входу/виходу до позивача, оскільки такий перелік вже визначений між сторонами відповідною технічною угодою.

Водночас колегія суддів зауважує позивачеві на тому, що він не позбавлений права звернутися до відповідача з відповідною пропозицією щодо підписання додатку 3 до Договору та у випадку недосягнення згоди з цього питання вирішити його в судовому порядку.

Жодних інших підстав для визнання Договору недійсним позивачем суду наведено не було.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання укладеного між сторонами договору транспортування природного газу № від 17.12.2015 недійсним з підстав, зазначених ним у позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/14400/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/14400/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі № 910/14400/16 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/14400/15.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова