КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2016 р. Справа№ 910/11687/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

ОСОБА_1

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників

позивача: ОСОБА_2;

відповідача: ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма Матінка

на рішення Господарського суду міста Києва

від 01.09.2016р.

у справі №910/11687/16 (суддя: Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма Матінка

до Департаменту економіки та інвестицій Київської міської

державної адміністрації

про розірвання договору про пайовий внесок (участь) на

створення соціальної та інженерно-транспортної

інфраструктури міста Києва №894 від 12.10.2006р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма Матінка (далі позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації (далі відповідач) про розірвання договору №894 від 12.10.2006р. про пайовий внесок (участь) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, що укладений між позивачем та відповідачем, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він направив відповідачу пропозицію про розірвання вищезгаданого договору, але відповіді на неї не отримав, у звязку з чим був вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про відсутність підстав для розірвання спірного договору, оскільки останній повністю виконаний сторонами, а відтак припинив свою дію в силу закону. Окрім того, відповідач листом від 25.05.2016р. №050/18-4229 повідомив позивача про припинення дії оспорюваного договору і вказаний лист було отримано позивачем. Також відповідач просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/11687/16 від 01.09.2016р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2016р. у справі №910/11687/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно зясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- оскільки Київська міська рада відмовилася поновлювати договір оренди, укладений між позивачем та Київською міською радою, позивач звернувся до відповідача з пропозицією розірвати договір про пайову участь (внесок) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва №894 від 12.10.2006р. у зв'язку з тим, що будівництво на цій ділянки здійснювати вже неможливо, а пайовий внесок був сплачений виключно з цією метою;

- договір оренди земельної ділянки з цільовим призначенням «для будівництва житлового будинку» безпосередньо пов'язаний з оспорюваним договором про пайову участь, оскільки Закон України «Про планування і забудову територій» прямо вимагав укладання такого договору для здійснення будівництва житлового будинку;

- позивач не знав і не міг знати, укладаючи договір №894 від 12.10.2006р. про те, що Київська міська рада не поновить договір оренди земельної ділянки, що унеможливить будівництво житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 3-А. Причини, які стали підставою для прийняття рішення Київради про відмову в поновленні договору оренди, перебували поза контролем позивача, і він не міг жодним чином на них вплинути;

- приймаючи оскаржуване рішення, суд порушив положення ст. 652 Цивільного кодексу України, якою врегульовано питання щодо зміни або розірвання договору у звязку з істотною зміною обставин, та ст. 188 Господарського кодексу України, яка визначає порядок зміни та розірвання договору, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 10.11.2016р.

09.11.2016р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність, просив суд в задоволенні скарги відмовити.

В судовому засіданні 10.11.2016р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2016р. у справі №910/11687/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні 10.11.2016р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та обєктивним зясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 10.11.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

14.06.2004р. між позивачем, як орендарем, та Київською міською радою, як орендодавцем, було укладено договір оренди земельної ділянки №91-6-00278 (том справи 1, аркуші справи 11-16), за умовами якого (п.п.1.1, 2.1, 3.1) орендодавець на підставі п.1 рішення Київської міської ради від 23.10.2003р. №121-16/994 за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі обєкт оренди або земельна ділянка), визначену цим Договором. Обєктом оренди відповідно до цього договору є земельна ділянка з наступними характеристиками: місце розташування вул. Довнар-Запольського, 3-А у Шевченківському районі м. Києва; розмір - 0,3264 га; цільове призначення для будівництва житлового будинку; кадастровий номер :88:104:0017. Договір укладено на 5 років.

12.10.2006р. між позивачем, як забудовником, та Головним управлінням економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації було укладено договір №894 (том справи 1, аркуші справи 21-22), за умовами якого (п.п.1.1, 1.2, 2.1.1, 2.1) сплата забудовником пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва (далі пайовий внесок) у звязку із будівництвом житлового будинку (загальна площа квартир 9 044,60 кв. м.) з вбудованими офісними приміщеннями загальною площею 1 035,10 кв. м. та аптекою загальною площею 56,10 кв. м. на вул. Довнар-Запольского, 3-А у Шевченківському районі м. Києва. Розмір пайового внеску, згідно з розрахунками 1, 2 та 3 становить 1 973,93 тис. грн. Забудовник, зокрема, зобовязаний перерахувати Головному управлінню економіки та інвестицій пайовий внесок у сумі 1 973,93 тис. грн. (без ПДВ) в термін з листопада 2006 року по травень 2007 року включно, рівними частками, щомісячно, але не пізніше 28 числа на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету.

В розділі 5 договору №894 від 12.10.2006р. передбачено, що строк дії останнього починається з дати реєстрації і закінчується з моменту виконання умов договору в повному обсязі.

На виконання умов Договору №894 від 12.10.2006р. позивач у повному обсязі перерахував пайовий внесок, що не заперечується відповідачем та підтверджується наданою суду довідкою про надходження коштів (том справи 1, аркуш справи 34).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що він неодноразово звертався до Київської міської ради з приводу поновлення договору №91-6-00278 від 14.06.2004р. щодо оренди земельної ділянки, розташованої у м. Києві по вул. Довнар-Запольського, 3-А. Однак рішенням від 14.07.2011р. Київською міською радою було відмовлено позивачу у поновленні вказаного договору оренди.

Окрім того, у січні 2016 року позивач отримав від Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації лист №ЛПВ-13842, в якому позивач повідомлявся про те, що за ним обліковується земельна ділянка за адресою: м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 3-А і за використання якої необхідно сплатити податок.

З урахуванням викладеного, позивач вирішив розірвати договір №894 від 12.10.2006р. щодо сплати пайового внеску (участі) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва і направив відповідне повідомлення №17 від 20.04.2016р. з пропозицією розірвати цей договір на адресу відповідача (том справи 1, аркуш справи 33).

Однак звернення позивача було залишене відповідачем без задоволення, у звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору №894 від 12.10.2006р.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

В ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.7 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути припинення правовідношення.

Як уже зазначалося вище, позивач просив суд розірвати договір №894 від 12.10.2006р., укладений з відповідачем, посилаючись на ст. 652 Цивільного кодексу України та ст. 188 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов спірного договору №894 від 12.10.2006р. позивач перерахував відповідачу пайовий внесок у сумі 1 973 930,00 грн. на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва у звязку з будівництвом житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 3-А, що не заперечується відповідачем.

Відповідач на виконання умов договору №894 від 12.10.2006р. видав позивачу довідку про сплату коштів №049-18/9693 від 02.11.2007р. (том справи 1, аркуш справи 29).

При цьому, земельна ділянка по вул. Довнар-Запольського, 3-А у м. Києві була надана позивачу в оренду на пять років за договором оренди №91-6-00278 від 14.06.2004р.

Позивач зазначав, що не дивлячись на неодноразові звернення, Київською міською радою було відмовлено позивачу у продовженні строку оренди вказаної земельної ділянки, про що було винесено рішення від 14.07.2011р.

Окрім того, у січні 2016 року позивач отримав повідомлення від Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про те, що за позивачем обліковується земельна ділянка за адресою: м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 3-А і за її використання необхідно сплатити податок.

Зважаючи на відмову в продовженні строку оренди земельної ділянки, яку було надано для будівництва житлового будинку, позивач вирішив розірвати договір №894 від 12.10.2006р. про пайову участь (внесок) на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва та направив відповідне повідомлення відповідачу №17 від 20.04.2016р. (том справи 1, аркуш справи 33).

Відповідач листом №050/18-4229 від 25.05.2016р. повідомив позивача про те, що договір №894 від 12.10.2006р. припинив свою дію внаслідок виконання в повному обсязі його умов (том справи 1, аркуші справи 31-32).

Згідно зі ст. 598 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 652 Цивільного кодексу України, на яку посилається в обґрунтування своїх вимог позивач, у разі, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Судом враховано посилання позивача у позові та в апеляційній скарзі на те, що він не міг передбачити, що Київська міська рада може відмовити йому у продовженні строку дії договору оренди земельної ділянки №91-6-00278 від 14.06.2004р.

Однак при цьому, поза увагою позивача залишилося те, що відповідно до положень ст. 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Тобто, орендою є насамперед строкове (із визначенням конкретного строку) користування обєктом оренди, яке передбачає можливе, а не обовязкове продовження цього строку користування у разі виникнення такого волевиявлення орендаря.

Зазначаючи про те, що йому було відмовлено у поновленні строку орендного користування земельною ділянкою, позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про незгоду з відповідним рішенням Київської міської ради (скарга, позов, тощо).

Позивачем не доведено того, що саме відповідачем, як стороною договору №894 від 12.10.2006р., було допущено істотне порушення умов вказаного правочину і внаслідок завданої цим шкоди позивач позбавився того, на що він розраховував при укладенні договору з Головним управлінням економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації (перейменованого в Департамент економіки та інвестицій з 27.12.2012р.).

Окрім того, в оскаржуваному позивачем договорі №894 від 12.10.2006р. відсутні умови, які ставлять виконання цього договору або строк його дії в залежність від наявності будь-якого іншого договору, в тому числі договору оренди земельної ділянки №91-6-00278 від 14.06.2004р.

В ст. 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В процесі судового розгляду було встановлено, що сторони договору №894 від 12.10.2006р. в повному обсязі виконали свої зобовязання за цим правочином, а саме: позивач повністю сплатив внесок пайової участі (п.п.2.1.1 п.2.1 договору), а відповідач видав довідку про перерахування коштів позивачем (п.п.2.2.1 п.2.1 договору).

Наведене свідчить про те, до оспорюваний договір №894 від 12.10.2006р. припинив свою дію у звязку з повним виконанням сторонами його умов ще 02.11.2007р., а тому у суду відсутні правові підстави для розірвання вже припиненого правочину.

Колегією суддів враховано посилання позивача на норми ст. 188 Господарського кодексу України, якою визначено порядок зміни та розірвання договору. Однак сторонами не було порушено положень названої статті, оскільки позивач звернувся до відповідача з пропозицією розірвати договір, а відповідач в свою чергу відмовився від такого розірвання, у звязку з повним виконанням умов спірного договору ще девять років тому (у 2007 році) і позивач скористався наданим йому правом на судовий захист.

Доводи позивача про те, що до нього надійшло повідомлення Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації щодо необхідності внесення плати за користування земельною ділянкою по вул. Довнар-Запольського, 3-А у м. Києві жодним чином не впливає на правовідносини сторін за договором №894 від 12.10.2006р. та не входить до предмету доказування у даній справі.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обовязки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не наведено обґрунтування щодо можливості розірвання договору №894 від 12.10.2006р. вже після припинення строку його дії, тобто після закінчення строку, на який за згодою сторін цей договір було укладено.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

Належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених вимог позивачем не надано.

Відносно заяви відповідача про застосування позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положеннями ст. ст. 256, 261, 267 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З вищенаведених правових норм випливає, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (аналогічна правова позиція наведена в п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, а за результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог, в даному конкретному випадку позовна давність не підлягає застосуванню.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обовязки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених в позові, та доказів, які б спростовували висновки місцевого господарського суду.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/11687/16 від 01.09.2016р. прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та обєктивним зясуванням обставин, які мають значення для справи, у звязку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма Матінка залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/11687/16 від 01.09.2016р. без змін.

2. Матеріали справи №910/11687/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

ОСОБА_1