РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2016Справа №910/14670/16

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО"

до: міністерства оборони України

про: визнання недійсним пункту договору.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 12.07.2016 № 80;

відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю від 30.12.2015 № 220/825/д.

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСО" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до міністерства оборони України про визнання недійсним пункту договору.

Позовні вимоги (з урахуванням поданих позивачем до суду змін підстав позову) мотивовані тим, що пункт 7.3.4 укладеного між сторонами спору договору про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти державного бюджету України) від 30.10.2015 № 286/3/15/528, підлягає визнанню судом недійсним, оскільки суперечить положенням ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 Цивільного кодексу України та ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, що на підставі ст. 8 Конституції України, ст. ст. 4, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 7, 207 Господарського кодексу України, ст. 4 Господарського процесуального кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.08.2016 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/14595/16. Розгляд справи призначений на 05.09.2016.

Господарський суд міста Києва, в порядку передбаченому ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою від 05.09.2016 відклав розгляд даної справи на 03.10.2016.

В судових засіданнях 03.10.2016 та 24.10.2016 оголошено перерву до 24.10.2016 та 07.11.2016 відповідно. Ухвалою господарського суду від 24.10.2016 судом прийнято заяву позивача про зміну підстав позову.

Відповідач, скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позовні вимоги відхилив повністю з огляду на те, що при підписанні укладеного між сторонами спору договору позивач знав, усвідомлював та погодив розмір штрафних санкцій за порушення договірних зобовязань.

В судовому засіданні 07.11.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних представників сторін по суті даного спору та дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО", як постачальником (далі - позивач), та міністерством оборони України, як замовником (далі - відповідач), укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти державного бюджету України) від 30.10.2015 № 286/3/15/528 (далі Договір/оспорюваний правочин), відповідно предмету якого постачальник зобовязується у 2015 поставити відповідачу одяг верхній, інший, чоловічий та хлопчачий (лот 2. Костюм (куртка і штани) літній польовий) (далі - товар), а відповідач забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані в Договорі (п. 1.1 Договору).

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що ціна Договору складає 7.494.000,00 грн.

Положеннями п. 7.3.4 Договору визначено, що за порушення строків виконання зобовязання позивач сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з позивача додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору.

Відповідно до п. 10.1 Договору, Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Спір між сторонами судового процесу, як стверджує позивач, виник в результаті того, що пункт 7.3.4 укладеного між сторонами спору Договору підлягає визнанню судом недійсним, оскільки суперечить положенням ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 Цивільного кодексу України та ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, що на підставі ст. 8 Конституції України, ст. ст. 4, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 7, 207 Господарського кодексу України, ст. 4 Господарського процесуального кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними).

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами статті 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Також згідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. На виконання статті 549 Цивільного кодексу України, сторонами спору в пункті 7.3.4 оспорюваного правочину сторонами чітко визначено відповідальність позивача за порушення строків виконання зобовязання у вигляді пені та штрафу, що в свою чергу, не є подвійною відповідальністю за одне і теж правопорушення.

Вказані позивачем ст. 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України визначають загальні положення та підстави господарсько-правової відповідальності учасників господарських відносин та правові наслідки порушення зобов'язаннь. Відтак вказані статті Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України не можуть бути підставою для визнання недійсним пункту 7.3.4 оспорюваного правочину.

В свою чергу, приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Положеннями частини 2 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відтак вказана норма Господарського кодексу України не є імперативною, що надає змогу сторонам договору визначити розмір штрафних санкцій, за порушення господарського зобов'язання, на власний розсуд та закріпити вказаний розмір в укладеному між ними договорі, що і було здійснено сторонами даного спору при визначенні розміру штрафних санкцій, закріплених в п. 7.3.4 оспорюваного правочину.

Також суд зазначає, що сторони є вільними в укладенні договору та можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою та спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно із частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Приписами частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК, сторони є вільними в укладенні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків. Відтак, посилання позивача на те, до Договору слід застосувати правила, встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України є безпідставними.

Таким чином у суду відсутні підстави для визнання укладеного між сторонами спору оспорюваного правочину недійсним.

В свою чергу, стаття 3 Цивільного кодексу України визначає загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність.

Враховуючи наведене вище суд зазначає, що застосування відповідачем по відношенню до позивача штрафних санкцій, в розмірі, встановленому сторонами в пункті 7.3.4 оспорюваного правочину, можливо, призведе до порушення загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості та розумності.

Проте, спір про правомірність застосування відповідачем по відношенню до позивача штрафних санкцій, в розмірі, встановленому сторонами в пункті 7.3.4 оспорюваного правочину не є предметом розгляду справи про визнання вказаного пункту Договору недійсним та має бути розглянутий у спорі про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами спору Договором.

Обовязок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним пункту 7.3.4 укладеного між сторонами спору оскаржуваного правочину на підставі частини 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України задоволенню не підлягають враховуючи самостійне визначення сторонами спору розміру штрафних санкцій, за порушення господарського зобов'язання на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України та враховуючи принцип свободи договору, закріплений в ст. 627 Цивільного кодексу України. В свою чергу, правомірність застосування відповідачем по відношенню до позивача штрафних санкцій, в розмірі, встановленому сторонами в пункті 7.3.4 оспорюваного правочину не є предметом розгляду справи про визнання вказаного пункту Договору недійсним та має бути розглянутий у спорі про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами спору Договором.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14 листопада 2016 року

Суддя С.В. Балац