ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа № 911/1704/16

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Колесника Р.М. за участю секретаря судового засідання Щотової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України, Київська обл.., м. Переяслав-Хмельницький

до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області, Київська обл.., м. Переяслав- Хмельницький

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

ОСОБА_1,

2. ОСОБА_2;

3. ОСОБА_3.

про визнання протиправним та скасування розпоряджень

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4, довіреність №03 від 04.01.2016;

від відповідача: не зявився;

від третіх осіб: ОСОБА_5

ОСОБА_2

Позивач, державне сільськогосподарське підприємство Головний селекційний центр України звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Переяслав - Хмельницької районної державної адміністрації Київської області (відповідач) про визнання протиправним та скасування розпоряджень голови Переяслав - Хмельницької районної державної адміністрації Київської області №298 від 16.03.2010 та №323 від 18.03.2010.

В обґрунтування позову позивач вказує на те, що розпорядження голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №298 від 16.03.2010 та №323 від 18.03.2010 «Про передачу у власність громадянам України земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах Гайшинської сільської ради» прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, підстав і порядку їх прийняття, та передбачених законом гарантій прав землекористувачів.

Ухвалою суду від 22.06.2016 залучено в якості третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

21.06.2016 відповідач надав заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем не надано доказів, які підтверджують, що вказані розпорядження не відповідають вимогам закону та порушують його права. Зокрема, позивач не надав інформацію щодо того, що громадянам України ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 були відведені у власність земельні ділянки за рахунок земель позивача.

06.10.2016 відповідач надав суду клопотання про залучення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 у якості відповідачів по справі, у задоволенні якого судом відмовлено.

14.11.2016 позивач надав суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що Переяслав-Хмельницька РДА розпорядилася землями, якими не мала права розпоряджатися, оскільки ці землі надані в постійне користування ще з 1997 року Державному сільськогосподарському підприємству «Головний селекційний центр України» на підставі Акту, а також те, що передача у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_2 здійснена Переяслав-Хмельницькою райдержадміністрацією з перевищенням повноважень і без вилучення її з постійного користування позивача, тобто без відома держави в особі уповноваженого органу управління (Мінагрополітики України) та постійного землекористувача (ДСП «Головний селекційний центр України») чим порушено ст. ст. 116, 118 ЗК України. Крім того, позивач надав заперечення стосовно клопотання відповідача про припинення провадження у справі.

14.11.2016 представником третіх осіб надано суду письмові пояснення, в яких зазначив, що спір між позивачем та відповідачем не є господарським у розумінні ст. 1, п. 6 ч. 1 ст. 12 ГПК України за субєктним критерієм. Спір, що виник між позивачем та відповідачем, третіми особами за субєктним складом не можна кваліфікувати як господарський спір, оскільки його учасники є фізичні особи, які не мають статусу субєкта господарської діяльності, що виключає можливість розгляду даного спору господарським судом. Також представник третіх осіб зазначає, що позивач не довів обставин, якими обґрунтовано вимоги, а саме те, що належні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельні ділянки знаходяться в межах земель позивача. Крім того, в зазначених поясненнях представник третіх осіб зазначає, що право постійного користування за державним актом на право постійного користування землею серії I-КВ №000501, що виданий 12.12.1997 Гайшинською сільською радою у позивача не виникло.

14.11.2016 третіми особами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було подано клопотання про припинення провадження у справі, у задоволенні якого судом відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник у судовому засіданні проти позову заперечував, просив припинити провадження у справі чи відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача та третіх осіб, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно державного акту на право постійного користування землею серії І-КВ № 000501, що виданий 12.12.1997 Гайшинською сільською радою позивачу у постійне користування надано 376,7 гектарів землі для ведення племінної справи в тваринництві відповідно до рішення 11 сесії 22 скликання Гайшинської сільської ради народних депутатів.

23 вересня 2013 року позивач звернувся до Управління Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі із заявою про державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки.

Управління Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області надало відповідь у вигляді рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 02.10.2013 р. № РВ-013 у зв'язку із знаходженням в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

06 серпня 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання інформації про те рішенням якого органу, від якої дати та кому було передано у власність земельні ділянки, які належать ДСП «Головний селекційний центр України» на праві постійного користування.

Відповідач листом від 15.08.2013 вих. № 06-22/1580 повідомив, що розпорядженнями голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 16.03.2010 р. № 298, від 18.03.2010 р. № 323 передано у власність громадянам України ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 3,8990 га, які знаходяться на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

На підставі Розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області №323 від 18.03.2010 Управлінням Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області гр-ну ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №420566 від 27.09.2011 щодо земельної ділянки площею 0,9500 га, розташованої на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області для ведення особистого селянського господарства.

На підставі Розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області №323 від 18.03.2010 Управлінням Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області гр-ці ОСОБА_6 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №420565 від 27.09.2011 щодо земельної ділянки площею 0,9501 га, розташованої на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області для ведення особистого селянського господарства.

На підставі Розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області №298 від 16.03.2010 Управлінням Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №598193 від 21.02.2011 щодо земельної ділянки площею 1,9999 га, розташованої на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області для ведення особистого селянського господарства.

Спірні розпорядження вже були предметом судового розгляду за адміністративним позовом позивача до відповідача та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2014 його позов було задоволено, визнано протиправним та скасовано розпорядження відповідача № 298 від 16.03.2010 та № 323 від 18.03.2010.

Водночас ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.03.2016 по справі № К/800/64847/14 частково задоволено скаргу третіх осіб, усі постановлені по справі судові рішення скасовані, а провадження по справі закрито з тих підстав, що спріні розпорядження вже реалізовано, вичерпали свою дію та подальший захист прав позивача має здійснюватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції.

В проміжку часу між прийняттям Київським апеляційним адміністративним судом постанови від 18.11.2014 по час його скасування (29.03.2016), рішенням Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 17.03.2016 задоволено позов позивача до третіх осіб та визнано недійсними акти про право власності на земельні ділянки, оформлені на третіх осіб.

Станом на час прийняття цього рішення за заявою третіх осіб порушено питання про перегляд рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 17.03.2016 за нововиявленими обставинами та зупинено провадження у справі до розгляду цієї справи.

Позивач, звертаючись до господарського суду Київської області із розглядуваним позовом вважає, що розпорядження голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №298 від 16.03.2010 та №323 від 18.03.2010 прийнято з порушенням чинного законодавства, підстав і порядку прийняття відповідних актів, передбачених законом гарантій землекористувачів та грубо порушує право позивача, повязані з користуванням земельною ділянкою, що і стало підставою для звернення до господарського суду Київської області.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Згідно ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за своїм цільовим призначенням поділяються на землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі водного фонду і т.д.

Частиною 1 ст. 92 Земельного кодекс України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

У частині 1 статті 116 Земельного кодексу України зазначається, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування виключно за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Тобто, фізичні чи юридичні особи можуть отримати земельну ділянку, яка перебуває у користуванні іншого користувача, у власність за умови дотримання процедури, передбаченої Земельним кодексом України.

За приписами статті 17 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III в редакції, яка була чинна на момент винесення спірних розпоряджень (далі - ЗК України) до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; б) участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм з питань використання та охорони земель; в) координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; г) підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених законом; д) підготовка висновків щодо встановлення та зміни меж сіл, селищ, районів, районів у містах та міст; е) здійснення контролю за використанням коштів, що надходять у порядку відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, пов'язаних із вилученням (викупом) земельних ділянок; є) координація діяльності державних органів земельних ресурсів; ж) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Частиною 3 статті 122 ЗК України районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Так у статті 141 Земельного кодексу України вказується, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: - добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; - вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; - припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; - використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; - використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; - систематична несплата земельного податку або орендної плати; - набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; - використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Під час винесення спірних розпоряджень відповідачем жодна із наведених процедур припинення права користування земельною ділянкою або її частиною не застосовувалася, позивач відмови від частини земельної ділянки не надавав.

Стаття 13 Конституції України вказує, що держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом.

Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У відповідності до цього, земельні ділянки 3,8990 га не могли бути передані у власність іншим громадянам чи юридичним особам без вилучення їх із користування Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» за наявності дійсного Акту та всупереч порядку, визначеному законом.

10.12.2009 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" від 05.11.2009 № 1702-VI (далі - Закон України № 1702-VI), згідно з яким частини шосту-десяту статті 118 ЗК України викладено у новій редакції.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Проте, із зверненням про вилучення земельної ділянки (чи її частини), що перебуває у користуванні ДСП «Головний селекційний центр України» жоден із суміжних із ним землекористувачів за погодженням проектів та з клопотанням про погодження меж до нього не звертався.

Згідно з п. 27 Положення про Міністерство аграрної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1541 від 01.11.2006 року, яке діяло на момент прийняття спірних розпоряджень, Міністерство виконувало функції з управління майном обєктів державної власності, що перебувало у державній власності і належало до сфери його управління.

Відповідно до 2 абз. вступної частини Статуту ДСП «Головний селекційний центр України» від 20.12.2000 Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України» перебуває у загальнодержавній власності і підпорядковане Міністерству аграрної політики України (Орган управління майном).

Пункт 4.4. статті 4 Статуту вказує, що відчуження засобів виробництва, що є і державною власністю і закріплені за Підприємством, здійснюються за погодженням з Органом управління майном у порядку, що встановлюється чинним законодавством.

Як вже зазначалося, позивач не відмовлявся від частини земельної ділянки, що перебуває у нього на праві постійного користуванні в порядку, передбаченому ст. 141 Земельного кодексу України. Не вбачається з матеріалів справи і погодження такої відмови органом управління позивача - Міністерства аграрної політики та продовольства України, що призвело до порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у спосіб прийняття відповідачем оскаржуваних розпоряджень із перевищенням повноважень, наданих відповідачу положеннями ст.ст. 17, 122 Земельного Кодексу України.

Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що спірними розпорядженнями третім особам надано земельні ділянки не за рахунок земельної ділянки що перебуває на праві постійного користування у позивача, а за рахунок вільних земель запасу, коли як переконливих доказів на підтвердження наданих ним заперечень суду в перебігу розгляду справи надано не було.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивач довідався про порушення його права саме внаслідок відмови йому у проведенні державної реєстрації права користування з підстав накладення на земельну ділянку позивача земельних ділянок, що належать третім особам.

Наведене дає суду підстави дійти висновку про те, що при прийнятті відповідачем розпорядження № 298 від 16.03.2010 та № 323 від 18.03.2010 без вилучення земельної ділянки чи її частини із постійного користування позивача, відповідач перевищив надані йому повноваження, що дає суду підстави дійти висновки про справедливе сприйняття позивачем зазначених розпоряджень, як протиправні, та такі, що порушують його права та охоронювані законом інтереси.

Водночас, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

В постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 №3-806гс16 викладено правовий висновок, згідно якого позов, предметом якого є визнання незаконним та скасування розпорядження органу місцевого самоврядування, яким вирішено питання про передачу у приватну власність земельних ділянок, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки таке розпорядження органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для власників земельних ділянок, оскільки у таких осіб виникло право володіння земельними ділянками, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, колегія суддів Судової палати у господарських справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як субєктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Прийняті Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією Київської області розпорядження №298 від 16.03.2010 «Про передачу у власність земельної ділянки у власність громадянину України ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства», №323 від 18.03.2010 «Про передачу у власність земельних ділянок гр. ОСОБА_3, гр. ОСОБА_6 для ведення особистого селянського господарства» в межах Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання.

Таким чином, визнання протиправним та скасування розпорядження голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №298 від 16.03.2010 №323 від 18.03.2010, яким передано у власність громадянам України ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 3,89 га для ведення особистого селянського господарства в межах Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області не породжує наслідків для власника, оскільки воно вичерпало свою дію внаслідок його виконання, а право власності належить фізичним особам.

Частинами 1 та 2 ст.111-28 ГПК України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що розгляд даного позову про визнання протиправним та скасування розпорядження не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності чи користування земельною ділянкою до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків), у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову судом також враховано, що спір із цим же колом учасників щодо земельних ділянок вже тривалий час вирішується різними судами різних юрисдикцій.

Станом на час розгляду цієї справи та прийняття по ній судового рішення є таким, що набрало законної сили рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17.03.2016, яким визнано недійсними державні акти, видані на третіх осіб, підставами для чого стало визнання недійсними спірних розпоряджень відповідача постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2014 (чинного станом на час прийняття рішення Переяслав-Хмельницьким районним судом 17.03.2016).

Одночасно в провадженні цього ж районного суду перебуває заява про перегляд рішення від 17.03.2016 за нововиявленими обставинами (провадження зупинено до розгляду господарським судом Київської області цієї справи), підставою для чого стало звернення третіх осіб у звязку із скасуванням Вищим адміністративним судом України усіх судових рішень щодо визнання недійсними спірних розпоряджень відповідача та закриттям провадження у справі, що обґрунтовано виникненням спору про право, який має вирішуватися у порядку цивільного судочинства.

Викладене дає суду підстави дійти висновку, що дійсно, спірні розпорядження, про визнання недійсними яких позивач просить суд, вже реалізовано у спосіб, визначений законом, на їх підставі третім особам видано державні акти на право власності на землю, отже у них виникло право власності на земельні ділянки, що, за твердженнями позивача, входять до загального складу земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивача та у нього не вилучались.

Виникнення у розглядуваних правовідносинах нових учасників третіх осіб по справі, власників земельних ділянок, яким право власності належить на підставі державних актів свідчить про те, що вирішення такого спору у межах справи про визнання недійсними розпоряджень відповідача не може призвести до повноцінного результату захисту порушеного права позивача.

За для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів позивач має доводити безпідставність вибуття у нього прав щодо земельних ділянок, переданих третім особам та безпідставність набуття ними прав на такі земельні ділянки, що з огляду на субєктний склад учасників розглядуваних правовідносин має вирішуватися в порядку цивільного судочинства відповідним судом загальної юрисдикції.

За наявності між сторонами триваючого спору щодо визнання недійсними державних актів, виданих на користь третіх осіб, навіть у межах перегляду попереднього судового рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17.03.2016 за нововиявленими обставинами, паралельне вирішення спору про визнання недійсними розпоряджень відповідача, в якому нові власники земельних ділянок виступають лише у якості третіх осіб, із відповідним обмеженням їх процесуальних прав та можливостей, порівняно із правами сторони, також вказує на необхідність прийняття судом саме рішення про відмову у задоволенні позову, але не з тих підстав, що наведені позивачем аргументи є недоведеними, а лише тому, що обставини, на які посилається позивач мають бути предметом розгляду у справі про визнання недійсними державних актів, адже саме рішення по цій справі може призвести до бажаного результату - ефективного захисту порушеного права позивача.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку що заявлені позовні вимоги Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» є такими, що задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про зміну процесуального становища, залучених судом третіх осіб та залучення їх у якості відповідачів, суд виходив з того, що у межах предмету спору сформульованого позивачем про визнання протиправними та скасування розпоряджень відповідача, та враховуючи, що позовні вимоги сформульовані позивачем виключно щодо відповідача, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 могли приймати участь у цій справі лише у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, адже рішення по справі може лише вплинути на їх права та обовязки, що створює передумови для застосування судом положень саме ст. 27 ГПК України. Рішення по справі не могло призвести до припинення їх права власності на земельні ділянки, адже лише у такому випадку залучення їх до участі у справі у якості відповідачів можна вважати виправданим.

Відмовляючи у задоволенні клопотання третіх осіб про припинення провадження у справі суд виходив з наступного.

В обґрунтування поданого клопотання треті особи посилалися на те, що до субєктного складу у цій справі мають входити і треті особи але у статусі сторони, адже недійсність спірних розпоряджень безпосередньо впливає на оцінку правомірності набуття ними права власності на земельні ділянки, та оскільки вони не є субєктами підприємництва, а правовідносини, з яких виник спір не мають господарського характеру, цей спір не підлягає вирішенню у господарських судах та провадження у справі має бути припинено на підставі п.1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Щодо правильності визначення позивачем субєктного складу у цій справі та залучення ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 саме у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору аргументи суду викладено вище.

Стосовно ж того, що цей спір не є підвідомчим господарським судам через те, що не має господарського характеру то вони не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно приписів ч.1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» № 6 від 17.05.2011 викладено низку правових позицій, що враховуються судом, зокрема:

- питання про те, чи підвідомча господарському суду справа у спорі, що виник із земельних правовідносин, повинно вирішуватись залежно від того, який характер мають спірні правовідносини, тобто чи є вони приватноправовими чи публічно-правовими, та чи відповідає склад сторін у справі статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК). З цією метою господарським судам слід аналізувати предмет позову, підстави позову і зміст позовних вимог. (п.1.1. Постанови Пленуму);

- господарським судам підвідомчі лише справи у спорах, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, тобто з відносин, врегульованих нормами цивільного або господарського права і пов'язаних із здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності (п. 1.2 Постанови Пленуму);

- справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 ГПК підвідомчі господарським судам (абзац 3 п. 1.2.2. Постанови Пленуму);

- індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам (абзац 2 п. 1.2.4. Постанови Пленуму);

- спір, що виник внаслідок порушення права суб'єкта господарської діяльності на земельну ділянку, в тому числі органами державної влади та місцевого самоврядування, є спором про право цивільне і підлягає розгляду за правилами ГПК. Зокрема, відповідно до статті 20 ГК України, статей 16, 393 ЦК України визнання судом незаконним і скасування акта органів державної влади, влади Автономної Республіки Крим або місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, належить до способів захисту права власності. Предметом спору є захист права власності особи, а не публічно-правових інтересів держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади (п. 1.2.5. Постанови Пленуму).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спір в контексті позовних вимог, сформульованих позивачем цілком справедливо подано до розгляду господарським судом, що зумовлює висновки суду про відмову у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі.

Витрати по сплаті судового збору та інші судові витрати відповідно до статті 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні 14.11.2016 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 21.11.2016.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Р.М. Колесник