ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа № 922/2568/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №2734 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 22.09.16 у справі

за позовом Комунального підприємства "Тролейбусне депо № 3", м. Харків,

до ТОВ "Ізюмське АТП", м. Ізюм,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Комунальне підприємство "Тролейбусне депо №3" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом, з урахуванням заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог (вх.№ 28587 від 01.09.2016 р.) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізюмське АТП" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 162772,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що вартість відновлювального ремонту автобусів, які були передані відповідачу в оренду, складає 162772,00 грн., що підтверджується звітами про оцінку вартості відновлювального ремонту.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.09.2016 року (суддя Доленчук Д.О.) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представники відповідача у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення.

Ч. 1 ст. 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції» 2), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Між Комунальним підприємством "Тролейбусне депо №3" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ізюмське АТП" (орендар) були укладені наступні договори оренди комунального майна (автобусів):

1. №5328 від 07.02.2014 р.;

2. №5343 від 05.03.2014 р.;

3. №5370 від 01.04.2014 р.;

4. №5401 від 19.05.2014 р.

Умовами договорів оренди комунального майна був передбачений обов'язок орендаря забезпечувати збереження орендованого майна, запобігати його пошкодженню й псуванню (п. 4.5.); своєчасно здійснювати поточний ремонт автобусів (п. 4.7.); повернути орендодавцеві майно, що складає предмет договорів, у стані, не гіршому за той, у якому воно було передане орендареві (п. 2.З.).

Відповідно до умов договорів оренди комунального майна позивач передав, а відповідач прийняв згідно актів прийому-передачі від 07.02.2014 р.; 05.03.2014 р.; 01.04.2014 р.; 19.05.2014 р. автобуси у кількості 14 од. для здійснення пасажирських перевезень. Вартість автобусів зазначена у п. 3.1. договорів оренди комунального майна.

Угодами від 25.05.2016 р. та від 01.06.2016 р. вищезазначені договори оренди комунального майна було розірвано. Автобуси, що були предметом договорів оренди, повернуто позивачеві згідно актів прийому-передачі від 25.05.2016 р. та 01.06.2016 р.

Також, між сторонами були укладені договори про технічне обслуговування та ремонт автобусів № 10-02-1/14 від 10.02.2014 р.; № 17-03/14 від 17.03.2014 р.; № 02-04/14 від 02.04.2014 р. та № 19-05/14 від 19.05.2014 р. Умовами вказаних договорів (п. 1.1.) було передбачено, що виконавець (відповідач) зобов'язаний за власні кошти проводити технічне обслуговування та ремонт переданих йому за договорами оренди комунального майна автобусів.

Позивач вказує, що у обов'язок орендаря входило, окрім щоденних оглядів автобусів, здійснення встановлених діючим законодавством та умовами договорів оренди та договорів обслуговування поточного ремонту, щоденних оглядів та проведення ТО-1 і ТО-2. Натомість у порушення вказаних умов договорів автобуси було повернуто позивачеві з істотними недоліками - відсутні певні елементи салонів автобусів (обігрівачі скла, пічки салону тощо), зовнішнє приладдя (щітки склоочищувачів), майже повністю зношена гума коліс. Окрім того, на деяких автобусах на задніх осях встановлено гуму різних моделей та характеристик, з різними рисунками протектора, що прямо заборонено законодавством (п.п. 5, 6 Розділу 5 «Правил технічної експлуатації коліс та пневматичних шин колісних транспортних засобів категорій L, М, N, О та спеціальних машин, виконаних на їх шасі», затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України № 549 від 26.07.2013 р.; п. 31.4.5 ПДР; ДСТУ 3649:2010. Колісні транспортні засоби).

При цьому позивач у позові зазначав, що вказані обставини (наявність певних пошкоджень автобусів) підтверджуються актами огляду автобусів за підписами представників позивача та відповідача від 31.05.2016 р. та від 26.05.2016 р., у зв'язку з чим відповідачем визнано наявність зазначених в актах пошкоджень автобусів. Для визначення вартості відновлювального ремонту переданих у оренду автобусів були складені звіти про оцінку вартості відновлювального ремонту автобусів від 27.05.2016 р. та від 01.06.2016 р. відповідно до яких загальна вартість відновлювального ремонту складає 162772,00 грн.

Згідно відзиву на позовну заяву відповідач вказував, що позивач за весь період дії договорів оренди та технічного обслуговування та ремонту автобусів жодних претензій щодо незадовільного технічного обслуговування не пред'являв. З приводу актів оглядів автобусів вказував, що вони є неналежними доказом, так як акт - це двосторонній документ, засвідчений печатками та підписами уповноважених представників юридичних осіб, а як вбачається з актів огляду - печатки підприємств сторін відсутні, перелік складений після підписів сторін.

Крім того, відповідач вказував, що орендар за свій рахунок уклав договори про обов'язкове страхування транспортних засобів згідно умов договорів оренди. Договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов'язковому технічному контролю відповідно до Закону Україні "Про дорожній рух" укладаються страховиками за умови проходження зазначеними транспортними засобами обов'язкового технічного контролю, якщо вони згідно з протоколами перевірки технічного стану визнані технічно справними. Технічна справність автобусів підтверджується протоколами перевірки технічного стану транспортного засобу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив, що при поверненні автобусів в актах прийому-передачі майна було зазначено про задовільний технічний стан майна та не було зазначено про пошкодження автобусів, та дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача збитків у розмірі 162772,00 грн. у зв'язку з відсутністю вчинення відповідачем цивільного правопорушення.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на наступне.

В матеріалах справи містяться копії протоколів перевірки технічного стану транспортного засобу у кількості 14 шт. (том 1 а.с. 60 - 73).

Як вірно звернув увагу місцевий господарський суд - на актах огляду автобусів від 26.05.2016 р. та від 31.05.2016 р. (том 1 а.с. 33 - 46) відсутні печатки підприємств сторін, а перелік недоліків складений після підписів представників сторін.

Таким чином, вказані акти не можуть були належним доказом того, що представники сторін при здійсненні оглядів автобусів 26.05.2016 та 31.05.2016 року були виявлені вказані у даних актах недоліки майна, оскільки відсутність підписів сторін після такого переліку має за наслідок те, що таких перелік взагалі не засвідчений будь-якою із сторін.

В той же час, в актах прийому-передачі майна від 25.05.2016 р. та 01.06.2016 р., за якими автобуси, що були предметом договорів оренди, були повернуті позивачеві, було зазначено про технічний стан майна, як задовільний, та в них містилися підписи керівників та печатки підприємств сторін. Також, в даних актах не було зазначено про наявність пошкоджень автобусів, які передавалися від відповідача позивачу на виконання умов договорів оренди майна.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

В силу приписів ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 20.12.2010 у справі №06/113-38, від 04.07.2011 у справі №51/250, від 22.01.2013 р. у справі № 5011-71/2684-2012).

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача збитків у розмірі 162772,00 грн. у зв'язку з відсутністю вчинення відповідачем цивільного правопорушення, яке повинно складатися з наступних елементів: протиправної поведінки відповідача, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, вини відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо складання після повернення автобусів від відповідача звітів про оцінку вартості відновлювального ремонту, обставин проведення щодо автобусів конкурсу на оренду та ін. не спростовують вищевикладених доводів, оскільки такі дії мали місце вже після повернення автобусів позивачеві.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, у зв'язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.09.2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 17.11.2016 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.