КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2016 р. Справа№ 910/16976/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Остапенка О.М.

Сотнікова С.В.

за участі представників:

ОСОБА_2 - ОСОБА_3, довір. №3925 від 20.09.2016

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи ОСОБА_2

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2016

у справі №910/16976/16 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом фізичної особи ОСОБА_2

до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на

ліквідацію ПАТ "КБ Євробанк" Кононця Вадима Валерійовича

про визнання протиправним та скасування розпорядчого документа

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2016 у справі №910/16976/16 відмовлено у прийнятті позовної заяви фізичної особи ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ Євробанк" Кононця Вадима Валерійовича про визнання протиправним та скасування розпорядчого документа уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кононця Вадима Валерійовича.

Не погоджуючись, ОСОБА_2 в особі представника за довіреністю звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2016 у справі №910/16976/16, передати справу на розгляд суду першої інстанції. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.11.2016 апеляційну скаргу було прийнято до провадження, призначено до розгляду на 15.11.2016.

Наводячи підстави, з яких порушено питання про перегляд оскарженої ухвали, в змісті апеляційної скарги зазначено про порушення, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, що призвели до прийняття неправильного рішення, про неповноту встановлених судом обставин справи, неврахування правових висновків, наведених в рішеннях Верховного Суду України тощо, наведені доводи і міркування в підтвердження викладених обставин.

Зокрема, правових висновків, висловлених в рішеннях Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 (826/2043/15), від 15.06.2016 у справі №826/20410/14 щодо розмежування юрисдикції між господарськими та адміністративними судами, з яких, на переконання скаржника, вбачається, що всі спори з приводу рішень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які виникають на стадії ліквідації банку слід розглядати в порядку господарського судочинства.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, представник відповідача, завчасно повідомленого про час і місце розгляду, в судове засідання 15.11.2016 не з'явився, про причини відсутності суд не повідомивши. З урахуванням відсутності клопотань про відкладення, інших нерозглянутих клопотань, обмеженості строків розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції, що спливають, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті.

Досліджуючи матеріали справи, оцінюючи наявні докази, колегія суддів відзначає, що відповідно до ст. 4, 4-1 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України суд вирішує спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

За змістом ст. 99, 101 ГПК України в апеляційній інстанції з урахуванням особливостей справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у суді першої інстанції, переглядаючи рішення, апеляційний господарський суд користується правами, наданими суду першої інстанції. У процесі перегляду суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення у повному обсязі. Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд обмежений у правах щодо вирішення спору, розгляду апеляційної скарги і справи по суті, межі яких визначені ст. 101, 103 ГПК України.

Як вбачається з наявних матеріалів, фізична особа ОСОБА_2 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ Євробанк" Кононця В.В. про визнання протиправним та скасування "рішення" (розпорядчого документа), зокрема, щодо визнання нікчемним правочину з переказу 15.06.2016 приватним акціонерним товариством (далі - ПрАТ) «Страхова компанія «Київська Русь» на користь позивача коштів в сумі 178200 грн.

Згідно з наявними доказами, поданими суду разом з апеляційною скаргою, - доданими до позовної заяви документами, між ПАТ "КБ Євробанк" як фінансовою установою і ОСОБА_2 як фізичною особою було укладено договір №PR-006319 від 13.05.2016 про відкриття карткового рахунку та обслуговування банківської платіжної картки, 15.06.2016 на рахунок ОСОБА_2 від ПрАТ «Страхова компанія «Київська Русь» надійшли кошти в сумі 178200 грн як агентська винагорода згідно з договором №0001/А-16 від 05.01.2016.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ Євробанк" Кононцем В.В. з посиланням на положення п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повідомлено ОСОБА_2 про нікчемність правочину з переказу коштів в сумі 178200 грн з призначенням платежу "агентська винагорода згідно з договором №0001/А-16 від 05.01.2016 без ПДВ", здійснений ПрАТ «СК «Київська Русь» з власного розрахункового рахунку №0001 на рахунок ОСОБА_2 НОМЕР_1.

В змісті позовної заяви вказувалось, що визнання правочину нікчемним та відмова у виплаті ОСОБА_2 належних їй коштів в сумі 178200 грн за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "брутально порушує конституційні права" та охоронювані законом інтереси позивача. В змісті копії наявного в матеріалах справи письмового повідомлення уповноваженої особи фонду гарантування, інших доданих до апеляційної скарги доказів не міститься вичерпних належних і допустимих доказів здійснення ПрАТ «СК «Київська Русь платежу з розрахункового рахунку, відкритого в іншому ніж ПАТ "КБ Євробанк" банку.

Спірні правовідносини врегульовані у т.ч. нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон №4452-VI), який є спеціальним, нормами якого регулюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, відносини між Фондом, банками, уповноваженою особою фонду і фізичними особами і у т.ч. щодо повідомлення в порядку п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону.

Пунктом 7 ч. 3 ст. 38 Закону №4452-VI безпосередньо встановлено, що правочини (у т.ч. договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо банк уклав правочини (у т.ч. договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону №4452-V Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у ч. 2 ст. 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

В змісті апеляційної скарги наведені висновки щодо колізії, яка виникла у зв'язку з прийняттям (тлумаченням) висновку Верховного Суду України у вище вказаних постановах від 16.02.2016 і 15.06.2016, що ускладнили розмежування адміністративної і господарської юрисдикцій з розгляду спорів, що виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку та з приводу дійсності зазначених вище правочинів.

Оцінюючі такі доводи, колегія суддів відзначає, що висновок Верховного Суду України у вище вказаних постановах, зводиться до того, що на окремі спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів - на господарські правовідносини, які у т.ч. регулюються нормами Закону про банкрутство (далі - Закон №2343-XII), спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку "можуть вирішуватись" у порядку господарського судочинства.

Статтею 12 ГПК України встановлено, що господарським судам за деякими винятками підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, щодо обліку прав на цінні папери, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, справи, що виникають з корпоративних відносин, справи про банкрутство, справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство тощо.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги ст. 1, 4-1, 12 ГПК України розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст. 3 Господарського кодексу України, спір підвідомчий господарському суду за таких умов: 1) участь у спорі суб'єкта господарювання; 2) господарських відносин, спору про право, що виникає з відповідних відносин; 3) наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Пунктом 14 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» також наголошувалось, що якщо в законодавчому акті підвідомчість спорів визначена альтернативно: суду чи господарському суду, або зазначено, що спір вирішується в судовому порядку, господарському суду слід виходити з суб'єктного складу учасників спору та характеру спірних правовідносин.

Не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом, поняття «суд» у ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів, - раніше наголошувалося в рішенні Європейського суду з прав людини від 12.10.1978 у справі «Zand v. Austria».

Підвідомчість спорів, що виникають саме на стадії ліквідації (банкрутства) банку та з приводу дійсності правочинів, про нікчемнівсть яких повідомлено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб третіх осіб нормами Закону №4452-V окремо не визначена, не містить зазначених приписів і положення ст. 12 ГПК України, норми Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Вбачається, що суб'єктний склад учасників господарського спору, який включає фізичних осіб, в порядку позовного провадження допускається у справах щодо обліку прав на цінні папери, що виникають з корпоративних відносин, а також у справах про банкрутство і справах у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство (кредитори).

Підставою застосування до правовідносин, пов'язаних із кредиторськими вимогами, норм Закону №2343-XII є наявність в суді справи про банкрутство, в межах якої в порядку визначеному законом судом може бути прийнята у т.ч. постанова про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, але ліквідація банку здійснюється на підставі постанови правління Національного банку України і у рамках норм Закону №4452-VI, якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, у даному випадку норми Закону №2343-XII до спірних правовідносин не можуть застосовуватися.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції відзначає, що приписом ч. 8 ст. 36 Закону №4452-VI прямо встановлено, що дія Закону №2343-XII на банки не поширюється. Як вбачається з норм Закону №4452-VI ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання суттєво відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону №2343-XII та здійснюється з урахуванням спеціального законодавства про банки і банківську діяльність, про що прямо вказано в останньому (ч. 3 ст. 2 Закону).

З урахуванням того, що банк перебуває в стадії ліквідації та повноваження юридичної особи відповідно до ст. 37, 46, 48, 49 Закону №4452-VI здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, то позов може бути заявлено до відповідача як юридичної особи, повноваження якої здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, саме як органу управління юридичної особи в правовідносинах де уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не виступає саме як суб'єкт владних повноважень.

З тим, п.п. 1.2 п. 1 постанови Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 наголошено, що з урахуванням приписів ст. 1, 12 ГПК України справи зі спорів, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, розглядаються господарськими судами за одночасної наявності двох умов: якщо ці спори виникають з цивільних (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України) або господарських (ст. 3 Господарського кодексу України) відносин, у т.ч. з корпоративних, та суб'єктний склад сторін спору відповідає вимогам ст. 1 ГПК України.

Оскільки позивачем у даній конкретній справі заявлено фізичну особу, яка у т.ч. не є суб'єктом підприємницької діяльності, а ознаки правовідносини між нею та уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не підпадають під наведений у ст. 12 ГПК України перелік та по суті є цивільними, а не господарськими за своєю природою і ґрунтуються на цивільно-правових відносинах - за договором банківського рахунку (ст. 1066 ЦК), укладеною між фізичною (позивачем) та юридичною особою (банком) і стосується оцінки уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб дійсності (нікчемності) виконання за ним, то на них не поширюється юрисдикція господарських судів.

Таким чином, розглянувши доводи апеляційної скарги, обставини справи в їх сукупності, перевіривши матеріали і дослідивши наявні докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, перевірки законності та обґрунтованості, колегія суддів не вбачає доводи, наведені в скарзі спроможними і такими які знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, які є підставою скасування (зміни) оскарженої ухвали як такої, що в цілому відповідає вимогами законності та обґрунтованості.

Керуючись ст. 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2016 у справі №910/16976/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст складено 18.11.2016

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді О.М. Остапенко

С.В. Сотніков