РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2016Справа №910/16551/16

За позовом Виконувача обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9 в інтересах держави в особі:

1) Київської міської ради

2) Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації

3) Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбуд - ХХІ"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецтехкар-сервіс"

про визнання недійсним Договору суборенди № 15/10-1 від 01.10.2015

Суддя Гумега О.В.

Представники:

від Київської міської прокуратури № 9: прокурор відділу ОСОБА_1 за посвідченням № 041222 від 08.02.2016

від позивача-1: ОСОБА_2 за довіреністю № 225-КМГ-3016 від 20.09.2016

від позивача-2: ОСОБА_3 за довіреністю № 10-19819/01 від 18.11.2015

від позивача-3: ОСОБА_4 за довіреністю № 56 від 19.04.2016

від відповідача-1: не зявився

від відповідача-2: ОСОБА_5 за довіреністю б/н від 17.10.2016

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Виконувач обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9 звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (позивач-1), Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації (позивач-2), Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва" (позивач-3) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбуд - ХХІ" (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецтехкар-сервіс" (відповідач-2) про визнання недійсним Договору суборенди № 15/10-1 від 01.10.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між відповідачами ОСОБА_6 суборенди № 15/10-1 від 01.10.2015 не відповідає вимогам законодавства, оскільки орендарем (відповідачем-1) передано частину цілісного майнового комплексу в суборенду відповідачу-2 без дозволу орендодавця, органу управління та власника майна, надано у користування майно цілісного майнового комплексу без визначення та обмеження щодо цільового призначення при наявності обмеження щодо використання майна цілісного майнового комплексу лише за цільовим призначенням.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2016 порушено провадження у справі № 910/16551/16 та призначено розгляд справи на 03.10.2016 о 10:00 год.

23.09.2016 через відділ діловодства суду від заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 9 надійшла копія наказу № 1935к від 15.08.2016 на підтвердження повноважень Виконувача обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_7 на підписання позовної заяви.

30.09.2016 через відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з службовим відрядженням представника.

30.09.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача-1 надійшли пояснення, якими позивач-1 підтримав позовні вимоги Виконувача обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9 та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки відповідачем-1, в порушення взятих на себе зобовязань за Договором оренди (зокрема, пункту 6.2) не отримано згоди орендодавця на здачу в суборенду частини орендованого нерухомого майна. Позивач-1 зазначив, що відповідно до листа Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.08.2016№ 062/05/18-8096 передача майна в суборенду Соломянською районною в м. Києві державною адміністрацією не погоджувалась.

03.10.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача-3 надійшли пояснення по суті заявлених позовних вимог, відповідно до яких позивач-3 просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання, призначене на 03.10.2016, представники Прокуратури, позивачів та відповідача-1 з'явилися.

Представник відповідача-2 в судове засідання, призначене на 03.10.2016 не з'явився, але повідомив суд про причини неявки, подавши 30.09.2016 через відділ діловодства суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з службовим відрядженням представника.

В судовому засіданні, призначеному на 03.10.2016, представник відповідача-1 подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Як зазначив відповідач-1, в серпні 2016 року Соломянською районною в м. Києві державною адміністрацією було проведено перевірку ЦМК, в результаті якої були виявлені договори суборенди, втім підтверджено відсутність суборендарів на території ЦМК. Листом № 28/16 від 30.08.2016 відповідач-1 запропонував відповідачу-2 внести зміни до Договору суборенди, виклавши його в новій редакції, про що було укладено відповідну додаткову угоду, в якій зазначено, що ОСОБА_6 суборенди викладено в новій редакції (договір зберігання). За наведених обставин відповідач-1 вважає, що сторони за вказаним договором вчинили правочин по зберіганню товарів та матеріальних цінностей, а у такому разі дозвіл на укладення такого договору від орендодавця або власника майна є зайвим. Відзив відповідача-1 залучено до матеріалів справи та передано до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представник позивача-2 в судовому засіданні 03.10.2016 подав пояснення по справі. Пояснення залучені судом до матеріалів справи та передані до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судовому засіданні 03.10.2016 судом розглянуте та задоволене клопотання відповідача-2, подане 30.09.2016 через відділ діловодства суду, про відкладення розгляду справи.

Враховуючи клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи та положення ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 03.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 відкладено розгляд справи на 24.10.2016 о 10:50 год.

05.10.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи. Заява судом задоволена.

21.10.2016 через відділ діловодства суду від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач-2 не заперечував, що відповідач-1 був зобовязаний отримати дозвіл від позивача-3 на укладення Договору суборенди між відповідачем-1 та відповідачем-2. Відповідач-2 стверджує, що відповідач-1 запевнив його про отримання зазначеного дозволу від позивача-3. Відповідач-2 вважає, що несе зобовязання тільки перед відповідачем-1 в межах повноважень, передбачених Договором суборенди. Водночас, відповідач-2 вважає, що спірний ОСОБА_6 суборенди є укладеним згідно ст. 638 ЦК України, є чинним відповідно до ст. 203 ЦК України та стосовно даного договору відсутні підстави, передбачені ч. 1 ст. 215 ЦК України, для визнання цього договору недійсним, при цьому у позовній заяві не доведені обставини, які відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставами для визнання договору недійсним. Крім того, відповідач-2 звернув увагу на той факт, що відповідно до п. 10.1 Договору суборенди цей договір припинив свою дію 30.09.2016, а отже, наявні підстави для припинення провадження у справі згідно п.п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки відсутній предмет спору.

В судове засідання, призначене на 24.10.2016, представники Прокуратури, позивачів та відповідача-2 з'явилися.

Представник відповідача-1 в судове засідання, призначене на 24.10.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні, призначеному на 24.10.2016, представники відповідача-2 заявили усне клопотання про відкладення розгляду справи. Усне клопотання відповідача-2 судом відхилене як безпідставне та необгрунтоване.

В судовому засіданні, призначеному на 24.10.2016, представник Київської місцевої прокуратури № 9 надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав у повному обсязі.

Представник позивача-1 в судовому засіданні 24.10.2016 підтримав позовні вимоги Виконувача обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9 та просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням пояснень, поданих 30.09.2016 через відділ діловодства суду.

В судовому засіданні 24.10.2016 представник позивача-2 надав усні пояснення щодо заявлених позовних вимог та підтримав позовні вимоги Виконувача обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9.

Представник позивача-3 в судовому засіданні, призначеному на 24.10.2016, підтримав пояснення, подані 03.10.2016 через відділ діловодства суду, якими позивач-3 просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача-2 в судовому засіданні 24.10.2016 проти заявлених позовних вимог заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданому 21.10.2016 через відділ діловодства суду.

Враховуючи нез'явлення представника відповідача-1 та положення ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 24.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2016 відкладено розгляд справи на 07.11.2016 об 10:30 год.

27.10.2016 через відділ діловодства суду Прокурор у справі подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

01.11.2016 через відділ діловодства суду Прокурор у справі подав пояснення, відповідно до яких вважає необґрунтованими доводи відповідача-2, який просить припинити провадження у справі на підставі п.п.1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору, оскільки спірний ОСОБА_6 суборенди припинив свою дію. Прокурор зазначив про відсутність підстав для припинення провадження у справі, оскільки позовні вимоги заявлено щодо визнання недійсним Договору суборенди складського приміщення, яке суборендарем не повернуто, відповідний акт повернення не складений, тобто зобовязання за спірним договором не є припиненими. Прокурор також зазначив, що закінчення строку (терміну) дії спірного правочину до моменту подання позову не перешкоджає поданню позову про визнання недійсним цього правочину. Крім того, враховуючи, що у позові відсутні вимоги щодо застосування реституції, ОСОБА_6 суборенди, у випадку визнання його недійсним, вважається таким з моменту його вчинення, оскільки питання недійсності правочину є питанням недійсності юридичного факту (підстави виникнення прав та обовязків, у тому числі підстави виникнення зобовязання).

03.11.2016 та 04.11.2016 через відділ діловодства суду представник відповідача-2 подав два клопотання про зупинення провадження у справі, які однакові за змістом, тоді як перше з них було подане без зазначених в ньому додатків, що підтверджується Актом відділу діловодства Господарського суду міста Києва від 03.11.2016.

Згідно поданого клопотання відповідач-2 просив суд зупинити провадження у справі № 910/16551/16 до вирішення по суті та набрання законної сили рішенням суду у справі № 910/16550/16, що перебуває у провадженні Господарського суду міста Києва за позовом Виконувача обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9 в інтересах держави, в особі Київської міської ради, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації та Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбуд-ХХІ" про розірвання договору оренди та повернення майна.

В судове засідання, призначене на 07.11.2016, представники Прокуратури, позивачів та відповідача-2 з'явилися.

Представник відповідача-1 в судове засідання, призначене на 07.11.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Так, ухвала Господарського суду міста Києва від 09.09.2016 про порушення провадження у справі була отримана уповноваженим представником відповідача-1, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 154. Про відкладення розгляду справи на 07.11.2016 о 10:30 год. відповідача-1 було повідомлено з огляду на направлення за адресою його місцезнаходження (03151, м. Київ, вул. Донецька, буд. 35) ухвали Господарського суду міста Києва від 24.10.2016 про відкладення розгляду справи.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

Відповідно до абз. 1 п.п. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку незявлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом не встановлено обставин, які б перешкоджали вирішенню спору в даному судовому засіданні.

При цьому судом враховано, що власну правову позицію щодо заявлених позовних вимог відповідач-1 виклав у відзиві на позовну заяву, поданому в судовому засіданні 03.10.2016, відповідно до якого просив суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 07.11.2016 без участі представника відповідача-1, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

В судовому засіданні, призначеному на 07.11.2016, представник відповідача-2 підтримав клопотання про зупинення провадження у справі, подане 04.11.2016 через відділ діловодства суду.

В судовому засіданні 07.11.2016 судом розглянуте та відхилене як безпідставне клопотання відповідача-2 про зупинення провадження у даній справі № 910/16551/16 до вирішення по суті та набрання законної сили рішенням суду у справі № 910/16550/16, що перебуває у провадженні Господарського суду міста Києва.

В судовому засіданні 07.11.2016 представник позивача-3 подав заперечення на відзив ТОВ "Спецтехкар-сервіс", в яких зазначив, що оскільки відповідачем-2 (ТОВ "Спецтехкар-сервіс") не надано доказів повернення обєкту суборенди, то таке свідчить про продовження користування обєктом суборенди та продовження дії спірного договору, а тому позивач-3 вважає за доцільне визнання недійсним спірного договору на майбутнє.

В судовому засіданні 07.11.2016 представник відповідача-2 подав клопотання про залучення документів до матеріалів справи, зокрема, Додаткової угоди № 1 до Договору суборенди № 15/10 від 01.10.2015, Акту приймання-передачі (повернення) майна від 31.08.2016 за Договором суборенди № 15/10 від 01.10.2015. Клопотання судом задоволене та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судовому засіданні 07.11.2016 представник Київської місцевої прокуратури № 9 надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав у повному обсязі, проти припинення провадження у справі на підставі п.п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України заперечував з огляду на викладене ним у поясненнях по справі, поданих 01.11.2016 через відділ діловодства суду.

Представник позивача-1 в судовому засіданні 07.11.2016 підтримав позовні вимоги Виконувача обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9 та просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням пояснень, поданих 30.09.2016 через відділ діловодства суду.

Представник позивача-2 в судовому засіданні 07.11.2016 надав усні пояснення щодо заявлених позовних вимог та підтримав позовні вимоги Виконувача обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9 з урахуванням пояснень по справі, поданих в судовому засіданні 03.10.2016.

Представник позивача-3 в судовому засіданні 07.11.2016 підтримав позовні вимоги Виконувача обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9 та просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням пояснень, поданих 03.10.2016 через відділ діловодства суду, та заперечень на відзив ТОВ "Спецтехкар-сервіс", поданих в судовому засіданні 07.11.2016.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 07.11.2016 проти заявлених позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданому 21.10.2016 через відділ діловодства суду.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 07.11.2016 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення Прокурора та представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Пунктом 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 2, 29 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 зазначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ст. ст. 13, 41 Конституції України право власності від імені народу України здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно зі ст.ст. 142 - 144 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить рухоме і нерухоме майно, управління яким здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

За приписами ст.ст. 172, 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статтею 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Київською місцевою прокуратурою № 9 встановлено факт порушення вимог закону та договірних зобовязань під час оренди комунального майна територіальної громади м. Києва, а саме майнового комплексу у с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області.

Оскільки Київською міською радою, Соломянською районною в м. Києві державною адміністрацією та Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району м. Києва" жодні заходи реагування щодо усунення порушень прав та інтересів територіальної громади не вживались, останні фактично самоусунулись від контрольних функцій, відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 29 Господарського процесуального кодексу України Виконувач обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району м. Києва" звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбуд - ХХІ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецтехкар-сервіс" про визнання недійсним Договору суборенди № 15/10-1 від 01.10.2015.

На підставі ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" Київською місцевою прокуратурою № 9 повідомлено Київську міську раду, Соломянську районну в м. Києві державну адміністрацію, Комунальне підприємство «"Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району м. Києва" про звернення до суду з відповідним позовом.

Враховуючи викладене, Виконувач обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури № 9 (Прокурор) правомірно, відповідно до діючого законодавства України, звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом для захисту інтересів держави в особі Київської міської ради (позивача-1), Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації (позивача-2), Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району м. Києва" (позивача-3).

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані Прокурором та сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги Прокурора в інтересах позивачів підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарське зобовязання, яке не відповідає закону, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу держаної влади визнано недійсним повністю або в частині.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 (надалі постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9), судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 7 вищенаведеної постанови Пленуму ВСУ, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно абз. 4 п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами і доповненнями) (надалі - постанова Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11).

Спір у даній справі виник у звязку з тим, що, на думку Прокурора, ОСОБА_6 суборенди № 15/10-1 від 01.10.2015 укладений Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансбуд - ХХІ" (відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецтехкар-сервіс" (відповідач-2) з порушенням норм законодавства, а тому існують підстави для визнання його недійсним.

Як встановлено судом, 01.12.2003 на підставі розпорядження Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації від 24.09.2003 № 1160 між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Соломянського району м. Києва (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансбуд - ХХІ" (орендар) укладено ОСОБА_6 оренди цілісного майнового комплексу (далі ОСОБА_6 оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Білогородка, вул. Щорса, 98 (далі Підприємство).

За умовами п. 2.2 Договору оренди передача підприємства в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно.

Порядок визначення розміру та сплати орендної плати сторонами погоджено в п.п. 3.1 3.6 Договору оренди.

Відповідно до п. 6.1 Договору оренди орендар має право самостійно визначати і здійснювати напрями господарської діяльності Підприємства, в межах визначених статутом орендаря.

У п. 6.5 Договору сторонами погоджено, що орендар має право розпоряджатися або іншим чином передавати третім особам належні йому право оренди та інші права (повністю чи в певній частині), які випливають з цього договору, тільки за попередньою згодою орендодавця.

Пунктом 10.1 Договору оренди було встановлено, що цей договір укладено строком на пять років, що діє з 24 вересня 2003до 24 вересня 2008.

В подальшому, на підставі розпорядження Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.08.2005 № 1111 сторонами було укладено Додаткову угоду, якою внесено зміни до п. 10.1 Договору оренди та змінено термін дії Договору оренди на двадцять пять років.

На виконання умов Договору оренди Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Соломянського району м. Києва передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансбуд - ХХІ" прийняло в орендне користування цілісний комплекс, розташований за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Білогородка, вул. Щорса, 98, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.12.2003.

Враховуючи положення укладеного Договору оренди та з огляду на підписання сторонами акту прийому-передачі, суд дійшов висновку стосовно належного виконання орендодавцем обовязку щодо надання орендарю (ТОВ "Трансбуд - ХХІ") в оренду цілісного майнового комплексу за адресою: Київська обл. Києво-Святошинський р-н, с. Білогородка, вул. Щорса, 98.

На підставі рішення Солом'янської районної у м. Києві ради від 19.12.2007 № 218 "Про утворення комунальних підприємств" було створено Комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом'янської районної у м. Києві ради.

Згідно розпорядження Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.08.2008 № 1364 "Про внесення змін і доповнень до розпорядження Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації від 09.07.2003 № 812 "Про використання майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади Соломянського району м. Києва", цілісний майновий комплекс за адресою: Київська обл. Києво-Святошинський р-н, с. Білогородка, вул. Щорса, 98 закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом'янської районної у м. Києві ради (далі - КП "Дирекція").

Розпорядженням Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.08.2008 № 1364 та від 25.09.2008 № НОМЕР_1 "Дирекція" зобовязано внести зміни та доповнення до існуючого Договору оренди цілісного майнового комплексу від 01.12.2003, укладеного з ТОВ "Трансбуд - ХХІ".

Відповідно до п. 2 ст. 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: Київська обл. Києво-Святошинський р-н, с. Білогородка, вул. Щорса, 98 на підставі передавального балансу від 25.09.2008 було знято з балансу КП "Дирекція" з метою передачі на позабаланс орендаря ТОВ "Трансбуд-ХХІ".

Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 291/5678 "Про деякі питання діяльності комунальних підприємств та установ, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передаються до сфери управління Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації" (із змінами від 10.11.2011р. № 607/6843), найменування Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом'янської районної у м. Києві ради змінено на Комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації.

Згідно рішення Київської міської ради від 09.10.2014 № 270/270 "Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва" Комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації перейменовано на Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва", та віднесено до сфери управління Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації.

Враховуючи те, що здійснення правомочностей власника стосовно комунального майна належить до виключної компетенції Київської міської ради, цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: Київська обл. Києво-Святошинський р-н, с. Білогородка, вул. Щорса, 98 передано до управління Соломянській районній в місті Києві державній адміністрації.

Отже, зазначене майно є комунальною власністю, а Київська міська рада та Соломянська районна в місті Києві державна адміністрація є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції щодо розпорядження цим майном.

Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва" є правонаступником орендодавця за Договором оренди від 01.03.2003, укладеним з ТОВ "Трансбуд - ХХІ".

Оренда державного та комунального майна є різновидом майнового найму. Отже, оренда майна, яке перебуває у комунальній власності, як різновид майнового найму, регулюється положеннями як Цивільного кодексу України, так і Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", за договором оренди орендаря може бути зобов'язано використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, майно якого передано в оренду, та виробляти продукцію в обсягах, необхідних для задоволення потреб регіону.

Відповідно до п. 5.1 Договору оренди сторони погодили, що орендар зобовязується використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору.

В обґрунтування заявленого позову Прокурор вказав на те, що частина приміщень цілісного майнового комплексу, які є предметом Договору оренди від 01.03.2003, передано орендарем в суборенду.

По матеріалам справи судом встановлено, що 01.10.2015 між ТОВ "Трансбуд - ХХІ" та ТОВ "Спецтехкар-сервіс" було укладено ОСОБА_6 суборенди № 15/10-1 (далі ОСОБА_6 суборенди) щодо передачі в суборенду складського приміщення загальною площею 145,00 кв.м. за адресою: 08140, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Щорса, 98 (далі предмет суборенди).

Пункт 1.4 Договору суборенди містить зазначення, що предмет суборенди на строк дії Договору знаходиться в користуванні орендаря на підставі Договору оренди цілісного майнового комплексу від 01.03.2016, в чому суборендаря засвідчено документально.

На виконання умов Договору суборенди оренди ТОВ "Трансбуд - ХХІ" передало, а ТОВ відповідальністю "Спецтехкар-сервіс" прийняло предмет суборенди, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.10.2015.

Відповідно до п. 10.1 Договору суборенди цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін і діє до 30.09.2016 включно.

31.08.2016 сторони Договору суборенди підписали до цього договору Додаткову угоду № 1, згідно якої дійшли згоди про дострокове припинення Договору суборенди 31.08.2016.

Відповідно до ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що передача цілісних майнових комплексів у суборенду забороняється. Орендар має право передати в суборенду нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби, нежилі приміщення тощо), якщо інше не передбачено договором оренди.

Разом з тим, пунктом 6.2 Договору оренди визначено право орендаря за згодою орендодавця продавати, обмінювати, позичати іншим чином розпоряджатися матеріальними цінностями, які входять до складу орендованого майна Підприємства за умови, що це не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору. За згодою орендодавця здавати в суборенду частину нерухомого майна за умови, що це не суперечить чинному законодавству. Матеріальні цінності і кошти, отримані від цих операцій, є власністю орендодавця і направляються на відтворення основних фондів підприємства.

Пунктом 6.5 Договору сторонами також погоджено, що орендар має право розпоряджатися або іншим чином передавати третім особам належні йому право оренди та інші права (повністю чи в певній частині), які випливають з цього договору, тільки за попередньою згодою орендодавця.

Згідно п. 11 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280, орендар має право передати майно в суборенду лише за рішенням орендодавця, про що повідомляється Департамент. Не допускається передача в суборенду цілісних майнових комплексів та об'єктів, які передані орендарям, зазначеним в абзаці четвертому частини четвертої статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Зазначена норма не застосовується у випадках передачі в суборенду об'єктів оренди або їх частини бюджетними установами. Строк дії договору суборенди не повинен перевищувати строку дії договору оренди. З метою укладання договору суборенди потенційний суборендар звертається до відповідного орендодавця з заявою за формою та документами згідно з переліком (додаток 4 до цього Положення). Після отримання згоди орендодавця укладається договір суборенди між орендарем та суборендарем. До договору суборенди застосовуються положення про договір оренди.

Відповідно до наявних в матеріалах справи листів № 38-3724/03 від 26.07.2016, № 108-11850 від 29.07.2016, № 062/05/18-8096 від 09.08.2016, судом встановлено Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району м. Києва", Соломянською районною в м. Києві державною адміністрацію, Київською міською радою, як власником комунального майна, договір суборенди не погоджувався.

Отже, відповідачем-1 як орендарем за Договором оренди передано частину цілісного майнового комплексу в суборенду відповідачу-2 без дозволу орендодавця (позивача-3), органу управління (позивача-2) та власника майна (позивача-1), надано у користування майно без визначення та обмеження щодо цільового призначення при наявності обмеження щодо використання майна цілісного майнового комплексу лише за цільовим призначенням.

Враховуючи вище встановлені обставини вбачається, що ОСОБА_6 суборенди не відповідає вимогам закону та безпосередньо умовам Договору оренди від 01.03.2016, а також є таким, що укладений учасником господарських відносин з порушенням господарської компетенції (спеціальної правосубєктності).

Водночас суд відхиляє як безпідставні заперечення відповідачів-1, 2 на позов, викладені у наданих суду відзивах на позовну заяву, оскільки такі заперечення жодним чином не спростовують встановлені судом обставини щодо невідповідності оспорюваного Договору суборенди № 15/10-1 від 31.08.2016 вимогам закону та умовам Договору оренди від 01.03.2016. Більш того, посилання відповідача-1 у відзиві на позовну заяву на те, що ОСОБА_6 суборенди викладено в новій редакції (договір зберігання) є безпідставним, оскільки жодні докази на підтвердження зазначеного не надані ані відповідачем-1, ані відповідачем-2.

Також, суд відхиляє як необгрунтовані доводи відповідача-2 стосовно наявності підстав для припинення провадження у справі згідно п.п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, з огляду на те, що відсутній предмет спору, оскільки ОСОБА_6 суборенди припинив свою дію 30.09.2016 відповідно до п. 10.1 цього Договору, як про це зазначалось відповідачем-2 у відзиві на позовну заяву, поданому 21.10.2016 через відділ діловодства суду, тоді як в судовому засіданні 07.11.2016 представник відповідача-2 подав Додаткову угоду № 1 до Договору суборенди, згідно якої сторони дійшли згоди про дострокове припинення оспорюваного договору 31.08.2016. З приводу наведених доводів відповідача-2 суд відзначає, що закінчення строку (терміну) дії спірного правочину до моменту подання позову не перешкоджає поданню позову про визнання недійсним цього правочину. Крім того, враховуючи, що у позові відсутні вимоги щодо застосування реституції, ОСОБА_6 суборенди, у випадку визнання його недійсним, вважається таким з моменту його вчинення, оскільки питання недійсності правочину є питанням недійсності юридичного факту (підстави виникнення прав та обовязків, у тому числі підстави виникнення зобовязання).

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідачі в установленому порядку обставини, які повідомлені Прокурором та позивачами, належними і допустимими доказами не спростували, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги про визнання недійсним Договору суборенди №15/10-1 від 01.10.2015, укладеного між ТОВ "Трансбуд - ХХІ" та ТОВ "Спецтехкар-сервіс" щодо передачі в суборенду складського приміщення загальною площею 145,00 кв.м. за адресою: 08140, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Щорса, 98, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, частиною 2 статті 49 ГПК України передбачено, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з вини відповідача-1, який не мав права укладати оспорюваний договір, у звязку з чим судовий збір покладається саме на відповідача-1.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 44, 49, ст.ст. 82 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним ОСОБА_6 суборенди № 15/10-1 від 01.10.2015, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансбуд - ХХІ" (03151, м. Київ, вул. Донецька, 35, ідентифікаційний код 19482349) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецтехкар-сервіс" (03087, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код 38855092) щодо передачі в суборенду складського приміщення загальною площею 145,00 кв. м. за адресою: 08140, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Щорса, 98.

3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбуд - ХХІ" (03151, м. Київ, вул. Донецька, 35, ідентифікаційний код 19482349) на користь Прокуратури міста Києва (, банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, р/р 1062) 1378,00 грн. (одну тисячу триста сімдесят вісім гривень 00 коп.) судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо останню не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 14.11.2016

Суддя Гумега О.В.