ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78, 42-06-22, 32-11-36
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2016 р. Справа № 923/986/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В., при секретарі Гапоновій К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Безпечна Сквирського району Київської області

до товариства з обмеженою відповідальністю "Грін Тім", м. Каховка Херсонської області

про стягнення 26294,86 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - представник Мозговий А.В., довіреність від 23.06.2016р.

Суть спору: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Грін Тім" заборгованість у розмірі 26294,86 грн., з якої: 24581,56 грн. - сума основного боргу, 1565,81 грн. - сума пені та 147,49 грн. - сума 3% річних. Судові витрати по справі позивач просить суд покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на умови договору №1 від 12.01.2015р. про транспортно-експедиторське обслуговування автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, положення ст.ст. 11, 16, 207, 509, 525, 526, 530, 601, 610 - 612, 625-628, 929, 930 ЦК України та ст.ст. 20, 193, 203, 230, 232, 316 ГК України.

11 жовтня 2016 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд припинити провадження у справі, оскільки у відповідача відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи (а.с. 54-75).

26 жовтня 2016 року до суду від позивача у справі з супровідним листом надійшла заява, в якій позивач просить розглянути справу без його участі, за наявними в ній матеріалами. Також позивач надіслав письмові пояснення на відзив відповідача, в яких позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Даний лист з додатком суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи (а.с. 80-84).

Ухвалою від 01.11.2016р. суд, відклав розгляд справи на 14.11.2016р., а також зобов'язав позивача надати суду письмові пояснення щодо суми основного боргу з урахуванням платіжного доручення №1106 від 07.06.2016р. про сплату відповідачем 3030,83 грн.

Позивач у судове засідання 14.11.2016р. не з'явився, витребуваних судом доказів не надав, про причини ненадання витребуваних доказів суд не повідомив.

Будь-яких письмових заяв або клопотань на день розгляду справи від позивача щодо відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Подальше ж відкладення розгляду справи призведе до затягування судового процесу, що є порушенням приписів статті 22 ГПК України, зокрема, стосовно обов'язку сторін добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони.

Відповідно до ст. 77 ГПК України неявка представника сторони у судове засідання може бути підставою для відкладення розгляду справи, коли з-за такої неявки неможливо розглянути певну справу.

Суд не визнавав явку представників сторін у судове засідання обов'язковою.

Отже, неявка у судове засідання представника позивача не унеможливлює розгляд справи № 923/986/16, не є підставою для відкладення її розгляду.

За таких обставин, справа розглядається без участі представника позивача, за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.11.2016р. позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити, надавши аналогічні пояснення тим, які містяться у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд

в с т а н о в и в:

Матеріали справи свідчать, що 12 січня 2015 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - позивач або експедитор) і товариством з обмеженою відповідальністю "Грін Тім" (надалі відповідач або замовник) був укладений договір № 1 про транспортно-експедиторське обслуговування автомобільним транспортом у міжнародному сполученні (надалі-договір).

Відповідно до п.1.2. договору експедитор за плату і за рахунок замовника виконує або організовує виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів замовника автомобільним транспортом у міжнародному сполученні.

Відповідно до п.1.3. договору позивач має право для виконання замовлення відповідача залучати до виконання третіх осіб.

Згідно п. 2.2. договору на кожні окремі транспортно-експедиторські послуги (ТЕП) оформлюється разовий договір-заявка, за формою узгодженою сторонами перед початком надання послуг, яка містить опис умов і особливостей конкретного перевезення, відповідно до умов договору і яка після узгодження сторонами є невід'ємною його частиною.

Пунктом 5.1 договору сторони узгодили, що розмір оплати транспортно-експедиційних послуг (ТЕП) встановлюється в сумі, що включає в себе вартість провізної плати і винагороди, що належить експедитору, а також розмір зборів за виконання експедитором пов'язаних з організацією та здійсненням ТЕП, визначається за взаємною згодою сторін і фіксується у заявці.

Відповідно до п. 5.2 договору оплата послуг експедитора за кожну окрему ТЕП здійснюється замовником шляхом банківського переказу коштів на рахунок експедитора на протязі 14 календарних днів з дня виконання ТЕП за умови надання експедитором у цей строк оригіналів документів, зазначених у п. 5.6 договору, що підтверджують виконання ТЕП.

Згідно з п. 5.6 договору по закінченні перевезення сторонами обмінюються оригінальними документами: оригінали рахунків, актів, товаро-транспортних накладних, податкових накладних у термін, що не перевищує 21 добу після виконання ТЕП.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що 20.01.2015р. відповідач надіслав позивачу Заявку № 54 щодо замовлення автомобіля для міжнародної перевози маршрутом м. Каховка - Kozuchov (Республіка Польща), вантаж цибуля чищена.

Згідно п.п. 16, 17 Заявки № 54 вартість фрахту складає 1375 Євро (по курсу НБУ на день розвантаження), безготівковий розрахунок протягом 5-ти банківських днів.

На виконання умов договору позивач 16.01.2015р., як замовник, уклав договір перевезення вантажу з перевізником ТОВ "Транс-Ковельавто" відповідно до умов якого перевізник доручає замовнику здійснювати пошук і підбір вантажовласників (замовників або їхніх довірених осіб) з метою забезпечення вантажами транспортних засобів перевізника для транспортування їх в міжнародному та міжміському сполученні.

Позивач зазначає, що замовлене відповідачем перевезення було виконано позивачем у повному обсязі, про що свідчить міжнародна товарно-транспортна накладна CMR № 108642, з якої слідує, що вантаж був доставлений за вказаною у заявці адресою 27.01.2015, про що є відмітка вантажоодержувача в розділі 24.

Позивач також вказує, що ним було виставлено відповідачу рахунок № 3а від 27.01.2015р. на суму 24581,56 грн., який разом з оригіналом міжнародної товарно-транспортної CMR № 108642 був надісланий відповідачу та вручений останньму 01.06.2016р. (а.с. 25, 26).

Також позивачем було надіслано відповідачу 2 примірника акту № 3а здачі прийняття робіт від 27.01.2015р., які були вручені останньому 22.06.2016р. (а.с. 28, 29).

Таким чином, за твердженням позивача, перевезення повинно бути оплачене протягом 5-ти банківських днів, тобто по 28 червня 2016 року. Однак відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань у повному обсязі за надані позивачем послуги не розрахувався.

Отже, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача суму боргу основного боргу у розмірі 24581,56 грн., суму пені у розмірі 1565,81 грн. та суму 3% річних у розмірі 147,49 грн.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

З зазначеною нормою кореспондуються приписи статті 316 Господарського кодексу України та стаття 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Щодо вказаного виду правочинів чинним законодавством встановлена письмова форма договору (ч. 1 ст. 930 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони або якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку

Позивачем додано до позовної заяви копію договору № 1 про транспортно-експедиторське обслуговування автомобільним транспортом у міжнародному сполученні від 12.01.2015р., який не підписаний відповідачем. Однак відповідач у судовому засіданні надав пояснення, в яких підтверджує факт укладення між сторонами зазначеного договору.

Так, матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору сторони 20.01.2015р. підписали Замовлення № 54 на перевезення вантажу у міжнародному сполученні, згідно якого позивач зобов'язався надати відповідачеві послуги щодо експедирування овочів (цибулі чищеної) за маршрутом м. Каховка, Херсонська область, Україна - Kozuchov (Кожухів), Республіка Польща з дотриманням погоджених в Замовленні № 54 температурних та інших умов. Строк доставки - 23 січня 2015 року.

Однак, як свідчать матеріали справи, позивач, в порушення умов договору виконав свої зобов'язання щодо експедирування з простроченням на 4 дні, тобто вантаж був доставлений у місце призначення 27.01.2015р., замість 23.01.2015р., що підтверджується Міжнародною товарно-транспортною накладною CMR № 108642.

За твердження відповідача, внаслідок прострочення доставки вантажу на 4 дні по вині позивача, завдано відповідачу збитків у вигляді псування 20% овочів (цибулі чищеної) на суму 760 Євро.

Згідно п. 6.3.1. договору експедитор несе відповідальність перед замовником за втрату та/або пошкодження вантажу. Експедитор відшкодовує замовнику вартість втраченого або пошкодженого вантажу, зазначеного в інвойсі, який супроводжує даний вантаж

Як свідчать матеріали справи, відповідачем відповідно до п.п.5.5., 6.3.1. договору та ст.ст. 216, 217, 222, 225, 226 ГК України було надіслано позивачу претензію №11/02-15 від 19.02.2015р., в якій відповідач вимагав від позивача сплатити штраф у розмірі 3000,00 грн., у зв'язку із запізненням вантажу, а також вимагав відшкодувати вартість товару у розмірі 760,00 Євро, який був зіпсований в результаті запізнення доставки вантажу. Дана претензія була отримана позивачем 27.02.2015р. (а.с. 70).

Факт завдання ТОВ "Грін Тім" збитків, також підтверджується рахунком-фактурою №54, актом рекламації та платіжним дорученням (SWIFT) покупця овочів (цибулі чищеної), з якого вбачається недоплата 760 Євро.

Окрім того, факт псування 20% (двадцяти відсотків) овочів (цибулі чищеної) було визнано та підтверджено фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у рішенні господарського суду Київської області від 23.11.2015р. у справі № 903/976/15, в якому зазначено наступне: "20.10.2015р. через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив від 20.10.2015р., в якому відповідач проти позову заперечував, мотивуючи тим, що перевізник доставив вантаж з прострочкою, а саме 27.01.2015р., тоді як сторонами було погоджено доставку вантажу на 23.01.2015р., у зв'язку із чим вантаж був частково зіпсований, його вартість зменшилась на 20%. Відповідач твердить, що зазначене свідчить про те. що позивач не виконав свого зобов'язання, відповідно у замовника не виникло обов'язку оплачувати надані послуги. Крім того, в усних поясненнях представник відповідача зазначав, що не отримував передбачених оригіналів документів, на підставі яких мала бути здійснена оплата за умовами укладеної заявки, а відтак не зобов'язаний оплачувати надані послуги.

Відповідач, в свою чергу звернувся до позивача з претензію № 1/02-15, в якій зазначав про затримку доставки вантажу та псування частини вантажу, у зв'язку із чим просив сплатити штраф за затримку та відшкодувати вартість зіпсованого вантажу".

Також у постанові Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2016р. у справі № 903/976/15 зазначено наступне: "Щодо посилань відповідача на порушення позивачем при здійсненні спірного перевезення строків, встановлених Заявкою, а саме доставку вантажу 27.01.2015р., тоді як сторонами було погоджено доставку вантажу на 23.01.2015, у зв'язку із чим вантаж був частково зіпсований, а його вартість зменшилась на 20%, як на підставу для відмови у позові, колегія суддів зазначає про те, що за умовами, погодженими сторонами у договорі, вказані обставини не впливають на обов'язок відповідача оплатити вартість перевезення".

Частиною 2 статті 35 ГПК України зазначено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, факт завдання та визнання завдання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 збитків ТОВ "Грін Тім" у вигляді зіпсованих 20% овочів (цибулі чищеної") у розмірі 760 Євро доведено судом у справі № 903/976/15, а тому в силу ст. 35 ГПК України не підлягає доведенню знову.

Матеріали справи також свідчать, що лише 01.06.2016р. позивач направив відповідачу, а останнім було отримано рахунок та Міжнародну товарно-транспортну накладну CMR № 108642 по Замовленню №54.

Після отримання відповідачем вказаних документів, відповідачем, на підставі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 07.06.2016р. (а.с. 59) було здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог у розмірі 21550,73 грн. Дана заява була отримана позивачем 10.06.2016р.

Після зарахування зустрічних однорідних вимог, заборгованість відповідача перед позивачем становила 3030,83 грн., яку відповідачем було сплачено позивачу 07.06.2016р., що підтверджується відповідним платіжним дорученням №1106 від 07.06.2016р. (а.с. 58).

Щодо заяви відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог від 07.06.2016р., то суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 202, ч.ч. 3, 5 ст. 203 ГК України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосовувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вищий господарський суд України в п. 31 інформаційного листа від 07.04.2008 р. № 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" роз'яснив, що згідно з ч.3 ст. 203 ГК України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Аналогічні правила містить і стаття 601 ЦК України. Отже, заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Як вбачається з інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України " від 12.03.2009р. № 01-08/163, відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням, зокрема, зустрічних однорідних вимог; таке зарахування може здійснюватись за заявою однієї із сторін. За змістом наведеної норми згоди іншої сторони у зобов'язанні із зарахуванням вимог не вимагається. Закон не виключає можливості здійснення відповідачем зарахування зустрічних однорідних вимог і в процесі судового розгляду. У такому випадку відповідна заява обов'язково повинна мати письмову форму й адресуватися позивачеві, а її копія і докази надсилання позивачеві (чи одержання ним) подаватися господарському суд.

Таким чином, з наведених положень випливає, що зарахування вимог можливе за наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна пред'являти до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню. При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Отже, оскільки за правовою природою заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань, то, якщо друга сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України звернутися за захистом своїх прав до господарського суду з відповідним позовом.

Матеріали справи містять докази, з яких вбачається, що вимоги зустрічні однорідні та за ними настало право вимоги.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до суду з позовом про застосування відповідного способу захисту, зокрема, про визнання недійсним одностороннього правочину.

Матеріали справи свідчать, що 10.06.2016р. відповідач передав позивачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 07.06.2016р., в якій відповідач заявляє про застосування приписів ст. 601 ЦК України, у зв'язку з чим суму у розмірі 21550,73 грн. слід зарахувати в рахунок погашення боргу відповідача перед позивачем за договором №1 від 12.01.2015р. про транспортно-експедиторське обслуговування автомобільним транспортом у міжнародному сполученні у розмірі 24581,56 грн..

Таким чином, між позивачем і відповідачем існують зустрічні однорідні (грошові) вимоги.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог - це односторонній правочин, до якого застосовуються положення ст. 202 ЦК України, та який здійснюється без згоди іншої сторони за заявою лише однієї із сторін.

Водночас, як уже зазначалося, у розумінні ст. 601 ЦК України заява однієї із сторін про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, який за своїм змістом має чітко відображати волевиявлення останньої, спрямоване на зарахування зустрічних однорідних вимог та припинення зобов'язання. Надана відповідачем заява від 07.06.2016р. є такою, з її змісту вбачається волевиявлення сторони до зарахування зустрічних однорідних вимог, направлене на вчинення правочину та реальне настання правових наслідків у вигляді припинення зобов'язання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зобов'язання відповідача щодо сплати позивачу суми боргу за договором №1 від 12.01.2015р. у розмірі 21550,73 грн. та зобов'язання позивача щодо відшкодування відповідачу вартості пошкодженого (зіпсованого) товару при наданні (виконанні) транспортно-експедиторських послуг по Замовленню №54 від 20.01.2015р., а саме відшкодування 20% (відсотків) від суми інвойса №54 від 19.012015р., що становить 760,00 Євро, що за офіційним курсом НБУ Євро до Гривні станом на 07.06.2016 (2835,6223 Гривні за 100 Євро) становить 21550,73 грн., припинені на підставі ст. 601 ЦК України, ст. ст. 202, 203 ГК України, у зв'язку із проведенням зарахування зустрічних однорідних вимог з 10.06.2016р., тобто з дати отримання позивачем заяви відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог.

З огляду на викладене, суд відмовляє позивачу у задоволені вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 24581,56 грн., оскільки з 10.06.2016р. зобов'язання відповідача по сплаті позивачу заборгованості у розмірі 21550,73 грн. припинені на підставі ст. 601 ЦК України та ст. ст. 202, 203 ГК України, а щодо решти заборгованості у розмірі 3029,83 грн., то як свідчать письмові докази - платіжне дорученням №1106 від 07.06.2016р. (а.с. 58), відповідачем 07.06.2016р. було перераховано позивачу в рахунок оплати послуг 3030,83 грн.

Також суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми пені у розмірі 1565,81 грн. та суми сума 3% річних у розмірі 147,49 грн., оскільки суд не встановив наявність існування у відповідача простроченої заборгованості у період з 28.06.2016р. по 08.09.2016р., а також те, що дані вимоги є похідними від вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 24581,56 грн. у задоволенні якої суд відмовив.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Щодо тверджень позивача про невизнання ним правомірності дій відповідача по зарахуванню зустрічних однорідних вимог на суму 21550,73 грн., оформлених заявою відповідача від 07.06.2016р., то дані заперечення судом відхиляються та не приймаються до уваги, оскільки як вже було зазначено судом, згідно ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського ¦поговору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені Валами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути ¦представлена однією або кількома особами.

В силу ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом названої правової норми залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Отже, за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до суду з позовом про застосування відповідного способу захисту, зокрема, про визнання недійсним одностороннього правочину.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги документально не підтверджені, а отже такі, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представнику відповідача про дату складення повного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 18.11.2016р.

Суддя С.В. Нікітенко