ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2016 р. Справа № 917/912/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Гетьман Р.А. , суддя Івакіна В.О.

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників:

позивача не з'явився

1-го відповідача ОСОБА_1, за довіреністю від 30.08.2016 р. № 33/2;

2-го відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 2206П/1-28) на рішення господарського суду Полтавської області від 21 липня 2016 року у справі № 917/912/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт", м. Гадяч Полтавської області,

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001", смт. Теофіполь Хмельницької області,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Траст", м. Гадяч Полтавської області,

про стягнення 89663,30 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" (першого відповідача) та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Траст" (другого відповідача), в якому просить суд стягнути з відповідачів 88163,30 грн., в тому числі: 1)з першого відповідача:57831,40 грн. збитків та 20831,90 грн. реальних збитків, завданих порушенням договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39; 9500,00 грн. штрафу згідно з п. 5.1.2 зазначеного Договору; 2) з другого відповідача: 1500 грн. заборгованості за договором поруки від 04.02.2013 р., з яких 1000,00 грн. штрафу згідно з п. 5.1.5 та 500,00 грн. штрафу згідно з п. 5.1.2 договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.07.2016 р. у справі № 917/912/16 (суддя Іваницький О.Т.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Зокрема позивач зазначає на необгрунтований висновок господарського суду першої інстанції про недоведення належними доказами передання позивачем на зберігання першому відповідачу спірного майна, в обгрунтування якого суд послався на те, що з наданої позивачем до матеріалів справи копії акту приймання-передачі не вбачається дати складання акту, а також інформації щодо того, додатком до якого договору відповідального зберігання цей Акт є.

При цьому позивач зазначає, що господарський суд першої інстанції в рішенні помилково визначає модель спірної холодильної установки HGM 032S10G, оскільки з наданих позивачем до матеріалів справи документів вбачається правильна назва моделі HGM 022S10G.Також зазначає, що відсутність в акті приймання-передачі дати його складання та інформації щодо того, додатком до якого договору відповідального зберігання він є, не свідчить про недоведеність передання позивачем першому відповідачу на відповідальне зберігання спірного обладнання, оскільки акт приймання-передачі, копія якого надана позивачем до матеріалів справи, відповідно до положень статті 937 Цивільного кодексу України є письмовою формою договору відповідального зберігання, а тому, на думку позивача, факт передачі ним спірного обладнання на зберігання першому відповідачу господарський суд першої інстанції мав встановити лише на підставі зазначеного Акту.

Окрім цього позивач посилається на необгрунтований висновок господарського суду першої інстанції щодо недоведення позивачем факту втрати, нестачі, або пошкодження спірного майна, оскільки, на думку позивача, факти ненадання доступу першим відповідачем позивачу до місця зберігання спірного майна, ненадання першим відповідачем будь-яких відповідей на вимоги позивача щодо повернення спірного майна зі зберігання, ненадання першим відповідачем інформації про умови зберігання та стан майна, відмова позивача від повернення майна через втрату до нього інтересу є достатніми підставами для висновку про знищення або втрату спірного обладнання.

Перший відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 9315 від 19.09.2016 р.) , додаткових письмових поясненнях (вх. № 10267 від 11.10.2016 р. та № 11489 від 14.11.2016 р.), а також в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

В обгрунтування своїх заперечень зазначає зокрема на те, що акт приймання -передачі обладнання без дати його складання та без номеру, копія якого надана позивачем до матеріалів справи не є доказом передання спірного обладнання, перелік якого наведено в пункті 1.1. договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39, оскільки цей Акт не є додатком до зазначеного Договору , а є окремим від цього Договору документом, не пов'язаним з ним, майно, яке зазначене в п. 1.1. Договору відповідального зберігання не співпадає з майном, що зазначене в Акті, зокрема, на відміну від п. 1.1. Договору в Акті не зазначено компресор, зазначено інші ніж в п. 1.1. Договору цифри моделі холодильної установки, не зазначено її об'єм, зазначено марку центрифуги -"ЦЛУ-1", в той час як в Договорі не визначено марку центрифуги, в Акті не зазначено вартість майна, яка визначена в п. 1.2. Договору(36000 грн. з ПДВ).

При цьому перший відповідач наголошує, що в нього відсутні оригінали договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39 та акту приймання-передачі обладнання без номеру та дати, а наявні лише копії цих документів, які йому було надіслано позивачем в червні 2016 року в якості додатків до позовної заяви.

Також перший відповідач зазначає на безпідставність тверджень позивача, що місцем зберігання спірного майна є с. Троянів Хмельницької області, оскільки ні умовами договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р., ні актом приймання -передачі без номера та дати не визначено місця зберігання майна, а відповідно до листа Теофіпольської районної державної адміністрації від 24.06.2016 р. № 02-22-1333/2016, в Теофіпольському районі Хмельницької області немає населеного пункту з назвою "Троянів".

Щодо майна, яке зазначене в акті приймання-передачі обладнання без номера та дати першим відповідачем надано довідку від 11.09.2016 р., в якій він повідомив суд , що у нього в селі Лідихівка Теофіпольського району Хмельницької області знаходиться на зберіганні холодильна установка HGM022S10G об'ємом 800 л. серія ЕУ240322704, із компресором МТ-22 разом із центрифугою і на цьому обладнанні не позначено рік випуску та назва компанїї виробника, за виключенням наявності наклейки на одній деталі із написом "Blue Star".Перший відповідач при цьому зазначає, що, зважаючи на наведені характеристики зазначеного майна, є підстави вважати, що це обладнання є тим обладнанням, яке зазначене в акті приймання-передачі, копію якого надано позивачем до матеріалів справи, і воно не є втраченим, знищеним і не має ніяких слідів пошкодження.

Також перший відповідач стверджує про безпідставне посилання позивача, що відповідно до ч. 3 статті 612 Цивільного кодексу України він відмовився від прийняття зобовязання за Договором, через те, що внаслідок прострочення боржника, виконання зобовязання втратило для нього інтерес, оскільки у зазначеній нормі передбачено право боржника відмовитися від прийняття виконання зобовязання, а не від самого майна або права власності на це майно.

Окрім цього посилається на безпідставне використання позивачем при визначенні ціни спірного обладнання комерційних пропозицій двох компаній, а саме: ТОВ АСТРА-МІЛК та ТОВ ІВ-ХОЛДІНГ із привязкою ціни обладнання до курсу євро в комерційних пропозиціях зазначених компаній, оскільки з наявних у матеріалах справи документів не вбачається країна виробника спірного обладнання, відсутні відомості щодо року випуску обладнання, фірми виробника і така ж інформація відсутня і в комерційних пропозиціях наведених компаній.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про понесення ним збитків у вигляді відшкодування ТОВ КМЗ-Капітал штрафних санкцій за порушення Попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу обладнання від 06.08.2015р. № 3 та відсотків за користування чужими грошовими коштами, перший відповідач зазначає про те, що:

- в пункті 3 Попереднього договору від 06.08.2015 р. № 8, зазначено, що демонтаж, навантаження на транспорт та вивезення з місця передачі обладнання - здійснюється силами та за рахунок покупця,тобто ТОВ КМЗ-Капітал;

- в пункті 6 Попереднього договору зазначено, що покупцю відомо про перебування обладнання на момент укладення цього Договору на відповідальному зберіганні в ТОВ Україна 2001;

-ні умовами договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39 , ні умовами акту приймання-передачі обладнання без дати та номеру, ні умовами Попереднього договору від 06.08.2015 р. № 3 не встановлено, що обов'язковою умовою укладення ОСОБА_2 договору із ТОВ КМЗ-КАПІТАЛ є те, що обладнання, яке знаходилось на відповідальному зберіганні у ТОВ Україна 2001, спочатку повинно бути витребувано з такого зберігання ТОВ Білогір'я молокопродукт", а лише потім має бути укладений ОСОБА_2 договір про його купівлю-продаж;

- в Попередньому договорі зазначено саме місце передачі ( а не місце зберігання) Обладнання - с. Троянів (якого до речі взагалі не має в Хмельницькій області), тоді як місце зберігання обладнання за договором відповідального зберігання від 04.02.2013р. № 11/39або за актом приймання-передачі обладнання без дати та без номеру не визначалось і не погоджувалось сторонами (пункт З попереднього договору).;

- в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що спірне обладнання зберігалось саме в с. Троянів Хмельницької області;

- в додатку № 1 до Попереднього договору в переліку обладнання, що підлягає продажу щодо визначення ознак цього обладнання зазначено лише об'єм холодильної установки - 800л, та центрифуга ЦЛУ-1 , тобто не вказано інформації щодо моделі, серії, виробника холодильної установки, тощо;

- в тексті Попереднього договору не зазначено, що предметом продажу є обладнання, яке зберігається у ТОВ «Україна 2001» саме за договором відповідального зберігання № 11/39 від 04.02.2013р.;

Відтак, на думку першого відповідача, реальних перепон для укладення позивачем із ТОВ КМЗ-Капітал ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірного обладнання не було.

Щодо вимог про стягнення штрафних санкцій, нарахованих на підставі п.п. 5.1.2., 5.1.5. договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39, перший відповідач зазначає на відсутність правових підстав для їх застосування, оскільки позивач не довів факт передання майна на зберігання на підставі саме цього Договору, а майно, яке наведене в акті приймання-передачі без дати та номеру зберігається на позадоговірних підставах.Крім цього перший відповідач наголошує, що нарахування позивачем двічи по 5000 грн. штрафу на підставі пункту 5.2. договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39 суперечить цьому пункту Договору, оскільки він передбачає штраф в розмірі 5000 грн. за неповернення обладнання лише на першу вимогу поклажодавця.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, письмових та усних пояснень сторін, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, законність, обгрунтованість рішення, та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, повторно розглянувши справу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та зберігачем було укладено договір №11/39 від 04.02.2013р. відповідального зберігання. В преамбулі договору не зазначено найменування зберігача, а також не зазначено особу, яка діє за цим договором від імені зберігача.

Згідно з пунктом 1.1. Договору зберігач зобовязується безоплатно зберігати передане поклажодавцем на відповідальне зберігання обладнання, а саме:

холодильну установку модель HGM 022S10G обєм 800л., серія ТЕ 240322704, компресор МТ-22, кран нержавійку 1 шт, центрифугу -1 шт.

Згідно з п.1.2. Договору загальна вартість обладнання становить 36000,00 грн, з урахуванням ПДВ.

Відповідно до п.8.1. Договору цей Договір діє до 31 грудня 2013 року.Договір продовжує свою дію, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про бажання припинити його дію.

Оскільки 31 грудня 2013 року ані позивач, ані перший відповідач не заявили про свої наміри припинити дію Договору та не погодили новий строк його дії, то Договір не втратив своєї чинності.

Згідно з пунктом 1.4. Договору строк зберігання починається з моменту підписання Договору та закінчується з моменту повернення обладнання поклажодавцю, але у будь-якому випадку не пізніше 31 грудня 2013 року.

Згідно з пунктом 2.1. Договору приймання-передача обладнання здійснюється за актом приймання-передачі обладнання на зберігання, який підписується поклажодавцем та зберігачем (Додаток № 1).

Згідно з пунктом 2.2. Договору акт приймання-передачі обладнання складається у двох примірниках, які є невідємною частиною договору.

Згідно з пунктом 3.5. Договору зберігач зобовязаний на першу вимогу поклажодавця надати йому можливість вільного доступу до обладнання і перевірки умов зберігання (та/або використання) у будь-який зручний для поклажодавця час.

Згідно з пунктом 4.1. Договору поклажодавець зобовязаний надати зберігачу обладнання в день підписання договору.

Згідно з пунктом 5.1. Договору зберігач несе відповідальність перед поклажодавцем у випадку втрати, знищення, псування обладнання.

Згідно з п.5.1.2. Договору у разі неповернення зберігачем обладнання поклажодавцю, на першу вимогу останнього, зберігач сплачує на користь поклажодавця штраф в розмірі пяти тисяч гривень та відшкодовує понесені поклажодавцем витрати (в т.ч., але не обмежуючись транспортні витрати, витрати по монтажу-демонтажу обладнання тощо) у повному обсязі.

Згідно з пунктом 5.1.5. Договору за порушення вимог пункту 3.5. Договору зберігач сплачує на користь поклажодавця штраф у розмірі однієї тисячі гривень та відшкодовує понесені поклажодавцем витрати (в т.ч., але не обмежуючись транспортні витрати, витрати по монтажу-демонтажу обладнання тощо) у повному обсязі.

Згідно з пунктом 9.1. Договору при виявленні будь-якого порушення зберігачем умов Договору стосовно зберігання (використання) обладнання, поклажодавцем складається акт щодо виявленого порушення за участю представника зберігача та поклажодавця. В акті зазначається перелік виявлених порушень та їх тривалість. Представник зберігача зобовязаний підписати складений поклажодавцем акт. У випадку відмови від складання та/або підписання акту зберігачем, акт складається на місці виявленого порушення та підтверджується будь-яким зручним для поклажодавця способом (залученням свідків, залученням незалежних спеціалістів, відео-, фото фіксацією тощо). Сторони погодили, що акт складений поклажодавцем з доданими до нього матеріалами є достатнім підтвердженням порушення зберігачем умов договору та може бути використаний в якості доказу в суді.

Згідно з пунктом 9.2. Договору обставини зазначені в пункті 9.1. договору є достатньою підставою для нарахування поклажодавцем зберігачеві штрафних санкцій передбачених цих договором та надає право поклажодавцю достроково розірвати договір.

Листом № 571 від 01.10.2015 р. позивач звернувся до першого відповідача з вимогою повернути майно, передане за Договором на відповідальне зберігання, у строк до 16.10.2015 р. Крім того, у листі повідомлялося, що позивач забезпечить явку представників для здійснення демонтажу обладнання в період з 12.10.2015 по 16.10.2015р. за адресою розташування обладнання: с. Троянів Хмельницької області та, у зв'язку з цим, вимагав надати вільний доступ представникам для проведення такого демонтажу, попереджаючи, що явка представників позивача буде фіксуватися засобами фото та відеофіксації.

У зв"язку з невиконанням першим відповідачем зазначеної вимоги, позивач повторно звернувся до нього Листом № 688/6 від 17.12.2015 р., в якому вимагав повернути передане на зберігання обладнання у строк до 25 грудня 2015 року. Крім того, у вимозі повідомлялося, що позивач забезпечить явку представників для здійснення демонтажу обладнання в період з 21.12.2015р. по 25.12.2015 р. за адресою розташування обладнання: с. Троянів Хмельницької області, та, у зв'язку з цим, вимагав надати вільний доступ представникам для проведення такого демонтажу, попереджаючи, що явка представників позивача буде фіксуватися засобами фото та відеофіксації.

Отримання зазначених вимог першим відповідачем підтверджується копіями описів вкладення до цінного листа, повідомлень про вручення поштового відправлення, поштової квитанції, експрес накладної № 4775 (т. 1 а.с. 22-27).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перший відповідач, отримавши зазначені вимоги, відповіді на них не надав і жодних дій щодо створення сприятливих умов для демонтажу обладнання не вчинив. На підставі надісланих вимог та згідно з Наказом № 192 Про виїзд на демонтаж обладнання від 04.12.2015 року, ТОВ Білогір'я молокопродукт створено комісію, яку 23 грудня 2015 року делеговано для демонтажу холодильного обладнання за адресою: с. Троянів, Хмельницької області. Не дивлячись на письмові попередження у доступі до обладнання членам комісії було відмовлено. Про зазначені обставини було зафіксовано представниками позивача фото- та відео засобами, а також складено відповідний Акт про виїзд на демонтаж.

Зважаючи на наведене, позивач зазначає, що має місце грубе свідоме порушення першим відповідачем своїх зобов'язань, зокрема п.п. 3.1., 3.2., 3.5. Договору щодо повернення обладнання та на час подання позову обладнання позивачу не повернуто, у вільному доступі до нього відмовлено, жодної інформації про умови зберігання та стан обладнання перший відповідач не надає.

З огляду на це, позивач зазначає, що виконання першим відповідачем своїх зобов'язань за Договором щодо повернення обладнання втратило для ТОВ Білогір'я молокопродукт інтерес, у зв'язку з чим просить стягнути з першого відповідача збитки, завдані порушенням обовязку з повернення майна зі зберігання у розмірі 57831,40 грн., виходячи з ринкових цін за аналогічне обладнання станом на день подання позову.

Також позивач в позовній заяві зазначає, що витребування спірного майна із відповідального зберігання було зумовлено намірами останнього здійснити продаж належного йому обладнання третій особі. 06 серпня 2015 року між ТОВ Білогір'я молокопродукт та ТОВ КМЗ-КАПІТАЛ укладено Попередній договір № 8 (надалі - Попередній договір).Оскільки визначене сторонами у Попередньому договорі обладнання на сьогоднішній день не повертається першим відповідачем зі зберігання, позивач прострочив виконання свого зобов'язання перед ТОВ КМЗ-КАПІТАЛ за Попереднім договором щодо підписання основного договору купівлі-продажу та передачі цього обладнання у власність ТОВ КМЗ-КАПІТАЛ, у звязку чим змушений був сплатити ТОВ КМЗ-Капітал суму забезпечувального платежу (завдатку) у розмірі 17 869,90 грн.; плату за користування грошовими коштами Покупця за ставкою 25% річних за весь час користування раніше перерахованими коштами, починаючи з дня отримання коштів включно у сумі 2962 грн.; штраф у розмірі, що дорівнює сумі отриманого забезпечувального платежу і становить 17869,90 грн.

На підтвердження сплати зазначених сум ТОВ КМЗ-КАПІТАЛ позивач надав платіжні доручення № 27113, № 27126, № 27100 від 13.05.2016 р.

За таких обставин, позивач просить стягнути з першого відповідача 20831,90 грн. (що не враховує суму повернутого завдатку) в якості реальних збитків, яких він зазнав, сплативши на користь ТОВ КМЗ-КАПІТАЛ за невиконання умов Попереднього договору.

Між позивачем, як кредитором та другим відповідачем, як поручителем укладено договір поруки від 04.02.2013 р. без номеру, згідно з п.1.1. якого поручитель зобовязується відповідати за виконання зобовязань Товариством з обмеженою відповідальністю Україна 2001 перед Товариством з обмеженою відповідальністю Білогіря молокопродукт, що виникли з договору відповідального зберігання № 11/39 від 04 лютого 2013 року.

Згідно з пунктом 2.1. Договору поруки порукою забезпечується зобовязання ТОВ Україна 2001 відшкодувати ТОВ Біллогіря молокопродукт збитки, завдані будь-якими діями боржника, що спричинили неповернення обладнання його власнику, в тому числі, але не виключно втратою, знищенням або псуванням обладнання, переданого на відповідальне зберігання, у розмірі повної вартості такого обладнання або в частині нанесеної шкоди. А також сплатити в повному обсязі на користь кредитора штрафні санкції та додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, відсотки тощо), понесені останнім, відповідно до умов основного договору.

Згідно з пунктом 3.1. Договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобовязання у розмірі, визначеному у пункті 3.2. Договору поруки.

Згідно з пунктом 3.2. Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за пунктом 2.1. договору поруки у вигляді обовязку з виконання зобовязання боржником за основним договором на суму, що дорівнює 1500,00 грн.

10.05.2016 р. ТОВ "Білогір'я молокопродукт" звернулось до ТОВ "Фаворит-Траст" з вимогою № 1/05, в якій зазначило про необхідність відповідно до умов Договору поруки сплатити штрафні санкції в сумі 1500 грн. за порушення ТОВ "Україна 2001" умов договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р.

З огляду на невиконання другим відповідачем вимоги щодо сплати передбаченого Договором поруки зобов'язання в розмірі 1500,00 грн., позивач у позові просить стягнути зазначені кошти з другого відповідача , а саме: штраф у розмірі 1 000,00 (одна тисяча) гривень згідно з п. 5.1.5. Договору відповідального зберігання та штраф у розмірі 500 грн. (п'ятсот гривень) згідно з п. 5.1.2. Договору відповідального зберігання.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів вважає правомірним висновок господарського суду першої інстанції про відмову в позові, з огляду на наступні підстави.

Згідно з частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов"язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі статтею 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до статті 942 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Згідно зі статтями 948, 949 Цивільного кодексу України, поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання. Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно зі статтею 953 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Окрім приписів статті 951 Цивільного кодексу України, обовязок зберігача повернути передане на зберігання обладнання поклажодавцю після закінчення терміну зберігання або на першу вимогу поклажодавця, навіть якщо строк зберігання не закінчився, це також визначено сторонами в пунктах 3.1, 3.2., 3.5 Договору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодесу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтуються на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, закріплено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ч. 1 статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

Виходячи з наведених норм, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, завданих порушенням договірного зобовязання потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність боржника за невиконання або неналежне виконання зобов'язань у вигляді відшкодування збитків.

При цьому, враховуючи положення статті 33 Господарського процесуального кодексу України, яка встановлює обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та положення статті 614 Цивільного кодексу України, яка встановлює презумпцію вини порушника зобовязання, позивач повинен довести наявність протиправної поведінки, шкоди та причинного звязку між протиправною поведінкою і шкодою, а відповідач- відсутність своєї вини у заподіянні збитків.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України закріплено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Положеннями ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, в розумінні чинного господарського законодавства збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

При цьому зменшення майнових благ внаслідок невиконання зобов'язань наступає об'єктивно, тобто незалежно від волевиявлення сторони, як наслідок невиконання зобов'язань.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу Ураїни, статті 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином, відповідно до вимог закону та договору, а в разі відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу(ч. 2 статті 193 ГК України).

Відповідно до ч. 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Виходячи з наведених норм, в разі порушення першим відповідачем умов Договору відповідального зберігання щодо повернення обладнання позивач має право на відшкодування завданих таким правопорушенням збитків лише в разі наявності внаслідок цього шкоди у вигляді втрати, пошкодження чи знищення речей.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального господарського кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно зі статтею 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказамии є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги щодо належності та допустимості доказів.

Відповідно до цієї статті господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В пункті 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського процесуального кодексу України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції розяснено, що вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а також інститут належності доказів, якою є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Втім, як правомірно встановлено господарським судом першої інстанції, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт передання на безоплатне зберігання першому відповідачу спірного обладнання, яке є предметом Договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39, а саме: 1 холодильної установки модель HGM 022S10G, серії ТЕ 240322704 обємом 800л., компресора МТ-22, крану нержавійки 1 шт, центрифуги -1 шт. Позивачем на надано належних доказів не тільки передання обладнання першому відповідачу на відповідальне зберігання, але й не надано належних доказів втрати, нестачі або пошкодження спірного майна.

Як зазначалось вище, пунктом 2.1. Договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39 передбачено, що приймання-передача обладнання здійснюється за актом приймання-передачі обладнання на зберігання, який підписується поклажодавцем та зберігачем( Додаток № 1 ).

Так, позивачем в якості доказу передання майна першому відповідачу на відповідальне зберігання за договором відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/35 до позовної заяви надано копію акту приймання-передачі обладнання на відповідальне зберігання без номера та дати( т. 1 а.с. 20).

В пункті 1 цього акту зазначено перелік обладнання, а саме: холодильна установка модель HGM 022S10G, серія ТЕ 240322704, МТ-22, кран нержавійка 1 шт, центрифуга ЦЛУ1 1 шт.

Зазначена Інформація щодо обладання, яка міститься в пункті 1 акту прийому-передачі не повністю збігається із інформацією щодо обладнання, яка наведена в пункті 1.1.1. договору № 11/39 від 04.02.2013р. відповідального зберігання.

Так, в Акті приймання-передачі на відміну від Договору не зазначено обєм холодильної установки та компресор МТ-22.

Окрім цього, в Акті приймання-передачі зазначено марку центрифуги -"ЦЛУ-1", в той час як в Договорі не зазначено марку центрифуги.Також в Акті не зазначено вартість майна, яка визначена в п. 1.2. Договору(36000 грн. з ПДВ).

В преамбулі акту прийому-передачі не зазначено найменування зберігача, а також не зазначено особу, яка діє за цим договором від імені зберігача і яка підписала цей акт.

В Акті прийму-передачі не вказано дату його складання, а також не зазначено додатком до якого договору відповідального зберігання складений цей акт.

Отже зазначений акт приймання -передачі не є належним та допустимим доказом передання першому відповідачу спірного обладнаня, перелік якого наведений в пункті 1.1. Договору відповідального зберігання, у зв'язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що факт передачі спірного обладнання на зберігання першому відповідачу господарський суд першої інстанції мав встановити лише на підставі зазначеного Акту.

При цьому колегія суддів наголошує, що підставами звернення з позовною заявою зазначено невиконання першим відповідачем умов (певних пунктів) саме договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/33, а не будь-якого іншого договору, в тому числі оформленого складанням акту приймання-передачі без номеру та дати, і ці підстави позивач не змінював в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, а тому спірним майном є саме те обладнання, яке зазначене в пункті 1.1. Договору, а не в Акті приймання-передачі без номера та дати, копія якого надана позивачем до позовної заяви.

Окрім цього, в якості доказу щодо придбання обладнання, перелік якого зазначено в пункті 1.1.1. договору № 11/39 від 04.02.2013р. відповідального зберігання позивачем надано копію договору купівлі-продажу № 10/5 від 12.10.2010р., копію специфікації № 1 без дати, яка є додатком № 1 до договору купівлі-продажу № 10/5 від 12.10.2010р., копію акту прийому-передачі обладнання до договору купівлі-продажу № 10/5 від 12.10.2010р., копію видаткової накладної № 37021 від 12.10.2010р.

В специфікації № 1, акті прийому-передачі обладнання до договору купівлі-продажу № 10/5 від 12.10.2010р. та у видатковій накладній № 31021 від 12.10.2010р. в сьомій строчці вказується, що позивачем придбано у ТОВ З іноземними інвестиціями Стандартагротехніка холодильну установку модель HGM 022S106, серія ТЕ 240322704, компресор МТ-22.

Реквізити моделі холодильної установки, що зазначена в пункті 1.1. договору відповідального зберігання від 04.02.2013р. № 11/39 та в акті приймання-передачі обладнання на відповідальне зберігання без дати та без номеру не повністю співпадає із реквізитами моделі холодильної установки, які зазначені в специфікації № 1, акті приймання-передачі обладнання до договору купівлі-продажу № 10/5 від 12.10.2010р. та у видатковій накладній № 37021 від 12.10.2010р., а саме в першому випадку останнім знаком в реквізитах є латинська літера G, тоді, як документах до договору купівлі-продажу № 10/5 від 12.10.2010р. останнім знаком в реквізитах є цифра 6.

Перший відповідач у відзивах на позов та на апеляційну скаргу, письмових та усних поясненнях по справі заперечує факт передання йому обладнання, яке передбачене пунктом 1.1. Договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39, тобто спірного обладнання.Зазначає, що акт приймання-передачі без дати складання та без номеру, копію якого надано позивачем до матеріалів справи існує як окремий від зазначеного Договору документ, не є додатком до цього Договору та не пов'язаний з ним.

Першим відповідачем суду апеляційної інстанції надано довідку за вих. № 2259 від 14.09.2016 р. (т. 2 а.с. 47), в якій він зазначив, що у нього в селі Лідихівка Теофіпольського району Хмельницької області знаходиться на зберіганні холодильна установка HGM022S10G об'ємом 800 л. серія ТЕ240322704 із компресором МТ-22 разом із центрифугою, і на цьому обладнанні не позначено рік випуску та назва компанїї виробника, за виключенням наявності наклейки на одній деталі із написом "Blue Star".Перший відповідач при цьому зазначає, що, зважаючи на наведені характеристики зазначеного майна, є підстави вважати, що це обладнання є тим обладнанням, яке зазначене в акті приймання-передачі, копію якого надано позивачем до матеріалів справи, і воно не є втраченим, знищеним і не має ніяких слідів пошкодження.

Отже, оскільки позивачем не доведено факт передачі спірного майна за договором відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39, ним не доведено наявність відповідного обов'язку першого відповідача з його повернення, й відповідно наявність правових підстав для стягнення спірної суми збитків та штрафних санкцій, нарахованих на підставі цього Договору.

Окрім вищенаведених підстав відмови в позові, колегія суддів зазначає на наступні підстави, які додатково вказують на безпідставність позовних вимог.

При визначенні ринкової ціни спірного обладнання позивач безпідставно використав комерційні пропозицій двох компаній, а саме: ТОВ АСТРА-МІЛК та ТОВ ІВ-ХОЛДІНГ із привязкою ціни обладнання до курсу євро в комерційних пропозиціях зазначених компаній, оскільки з наявних у матеріалах справи документів не вбачається країна виробника спірного обладнання, відсутні відомості щодо року випуску обладнання, фірми виробника і така ж інформація відсутня і в комерційних пропозиціях наведених компаній.

В зазначених комерційних пропозиціях наведені характеристики обладнання, які відсутні в пункті 1.1. Договору, зокрема зазначено марку центрифуги -ЦЛУ-1, тоді як в Договорі такої марки не визначено.

Стосовно позовних вимог про стягнення 20831,90 грн. реальних збитків, у вигляді витрат з відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю КМЗ-Капітал штрафних санкцій за порушення Попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу обладнання від 06.08.2015р. № 3 та відсотків за користування чужими грошовими коштами, колегія суддів зазначає наступне.

В додатку № 1 до Попереднього договору в переліку обладнання, що підлягає продажу зазначено центрифугу ЦЛУ-1, тоді як в Договорі відповідального зберігання марки центрифуги не визначено, а також холодильну установку 800 л без зазначення індивідуальних ознак цієї установки, зокрема моделі, серійного номеру, тощо.

В тексті Попереднього Договору не зазначено, що предметом продажу за ОСОБА_2 договором є обладнання, яке зберігається у ТОВ "Україна 2001" саме за договором відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39.

В пункту 3 Попереднього договору зазначено місце передачі цього обладнання від покупця до продавця, а саме с. Троянів Хмельницької області.

Проте, згідно з листом Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області № 02-22-1333/2016 від 24.06.2016р., копія якого долучена до матеріалів справи, в переліку населених пунктів Теофіпольського району Хмельницької області відсутні відомості про населений пункт із назвою Троянів та як зазначалось вище, договором відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39 не визначено місце зберігання спірного майна і в матеріалах справи відсутні докази щодо досягнення сторонами домовленості щодо такого місця.

Окрім цього, неповернення спірного майна першим відповідачем, навіть в разі його отримання від позивача на відповідальне зберігання, не могло б бути перепоною для укладення позивачем ОСОБА_2 Договору купівлі-продажу спірного обладнання з третьою особою та не перешкоджало б здійсненню ним відчуження спірного майна також у звязку з тим, що поклажодавець, залишаючись власником майна, має всі права власника, у тому числі і права відчуження і укладення договору купівлі-продажу спірного майна не потребує його передання.

Так, відповідно до п. 6 Попереднього договору покупець є обізнаним про місце перебування обладнання. Також умови Попереднього договору не встановлюють обов'язку поклажодавця спочатку витребувати обладнання із відповідального зберігання, а лише потім його відчужувати, та не ставлять в залежність витребування майна із відповідального зберігання, а потім здійснення його реалізації.

Стаття 182 Господарського кодексу України, виходячи з її назви та змісту регулює особливості укладання попередніх господарських договорів, визначаючи в ч. 5 , що відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до цієї статті за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором(частина 1).

Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів (ч. 2) .

У разі якщо сторона, яка уклала попередній договір, одержавши проект договору від іншої сторони, ухиляється від укладення основного договору, друга сторона має право вимагати укладення такого договору в судовому порядку(ч. 3).

Зобов'язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні(4.)

Відповідно до статті 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

При цьому, умовами Попереднього договору передбачено укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірного рухомого майна, який за своєю правовою природою є консенсуальним, а не реальним, оскільки закон не повязує момент його укладення з моментом передання речі. Для укладення цього договору достатньо досягнення сторонами згоди за всіма істотними умовами, а передання майна стосується виконання вже укладеного договору, у звязку з чим неукладення позивачем такого договору з третьою особою не могло бути обумовлено неповерненням обладнання з відповідального зберігання.

Посилання позивача на те, що майно (обладнання) для нього є втраченим через те, що він відповідно до ч. 3 статті 612 Цивільного кодексу України відмовився від прийняття виконання зобовязання з його повернення першим відповідачем є безпідставним , оскільки відмова від виконання зазначеного зобовязання не є відмовою від речових прав на майно, а на поклажодавцеві відповідно до статті 948 Цивільного кодексу України лежить зобов'язання забрати річ від зберігача після закінчення зберігання.

Щодо позовних вимог про стягнення з другого відповідача на підставі Договору поруки штрафу у розмірі 1 000,00 гривень згідно з п. 5.1.5. та штрафу у розмірі 500 грн. згідно з . 5.1.2. Договору відповідального зберігання, слід зазначити наступні підстави для відмови в їх задоволення.

Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За змістом ст. 554 ЦК України, при порушенні боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлена додаткова (субсидіарна) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, що спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктом 5.1.2. договору відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39 передбачено, що у разі неповернення зберігачем обладнання поклажодавцю, на першу вимогу останнього, зберігач сплачує на користь поклажодавця штраф в розмірі 5000 грн., а пунктом 5.1.5. цього Договору передбачена відповідальність зберігача у формі штрафу в розмірі 1000 грн. за порушення вимог п. 3.5. Договору -зобов'язання поклажодавця на першу вимогу надати можливість вільного доступу до обладнання і перевірки умов зберігання (та/або використання) у будь-який зручний для поклажодавця час.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення з другого відповідача на підставі Договору поруки вищезазначених штрафних санкцій позивач вказує на те, що: першим відповідачем неповернуто спірне обладнання на його вимоги, викладені в листах № 571 від 01.10.2015 р. та № 688/6 від 17.12.2015 р.; 04 грудня 2015 p. TOB Білогір'я молокопродукт було створено комісію, яку 23 грудня 2015 року делеговано для демонтажу холодильного обладнання за адресою: с. Троянів Хмельницької області і перший відповідач був попереджений про це двічі листами №571 від 01.10.2015 р. та №688/7 від 17.12.2015 р., але у доступі до обладнання членам комісії було відмовлено, що підтверджується складеним позивачем ОСОБА_3 про виїзд на демонтаж від 23.12.2015 р.

Проте, як було зазначено вище, позивач не довів факт передання спірного обладнання першому відповідачу на зберігання за договором відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39, відповідно ним не доведено й наявність у першого відповідача обов'язків з повернення цього обладнання та надання доступу до нього.

Окрім цього, серед підстав для відмови в задоволенні зазначених вимог колегія суддів додатково зазначає, що договором відповідального зберігання від 04.02.2013 р. № 11/39 не визначено місце зберігання обладнання і в матеріалах справи відсутні докази досягнення сторонами домовленості щодо цього, а відповідно до листа Теофіпольської районної державної адміністрації від 24.06.2016 р. № 02-22-1333/2016, в Теофіпольському районі Хмельницької області немає населеного пункту з назвою "Троянів".

Отже, висновок господарського суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог відповідає чинному законодавству.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні, у зв'язку з чим це рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 99, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 21 липня 2016 року у справі № 917/912/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 18.11.16 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Івакіна В.О.