РІШЕННЯ

07 листопада 2016 року Справа № 913/989/16

Провадження №15/913/989/16

За позовом Комунального підприємства Лисичанськтепломережа, м.Лисичанськ Луганської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія, м.Лисичанськ Луганської області

про стягнення 2 057 164 грн 78 коп.

Суддя Смола С.В.

Секретар судового засідання Дмітрієва К.С.

У засіданні брали участь:

від позивача ОСОБА_1 представник за довіреністю №2 від 04.01.2016;

ОСОБА_2 представник за довіреністю №7 від 09.09.2016;

від відповідача ОСОБА_3 представник за довіреністю №55 від 26.04.2016.

С У Т Ь С П О Р У:

Комунальне підприємство Лисичанськтепломережа звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія про стягнення вартості безпідставно набутого майна в розмірі 2 057 164 грн 78 коп.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 12.09.2016 було порушено провадження у справі та її розгляд призначений на 26.09.2016.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 26.09.2016 розгляд справи відкладений на 11.10.2016.

Відповідач відзивом б/н від 11.10.2016 вимоги позову відхилив посилаючись на те, що позивач надав невірну юридичну оцінку правовідносинам, які виникли між позивачем та відповідачем, у звязку з чим ним обрано невірний спосіб захисту порушеного права; що з моменту визнання договору недійсним позивач жодного разу не звертався до відповідача із вимогою про повернення йому майна (газу або коштів), тому позивач повинен був дотриматись приписів ст.530 Цивільного кодексу України; що майно (природний газ) набувалось відповідачем на підставі договору №105 від 21.10.2013, тобто воно не може вважатись безпідставно набутим в розумінні положень глави 83 Цивільного кодексу України і що оскільки між сторонами було укладено договір №105 від 21.10.2013, то правовідносини сторін регулюються нормами зобовязального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч.1 ст.1212 та ст.1213 Цивільного кодексу України; що із змісту господарського зобовязання вбачається, що договір №105 від 21.10.2013 є недійсним лише на майбутнє і повернути усе одержане за ним є неможливим.

Згідно ст.77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 11.10.2016 була оголошена перерва до 13.10.2016.

Позивач у письмових поясненнях б/н від 13.10.2016 зазначив, що рішеннями господарського суду Луганської області від 01.10.2015 у справі №913/633/15, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 28.12.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2016 договір №105 від 21.10.2016 визнаний недійсним на підставі ч.1 ст.227 Цивільного кодексу України та встановлено, що позивач надав відповідачеві природний газ, який і є предметом зобовязання; що рішенням господарського суду Луганської області від 01.06.2016 у справі №913/560/16 встановлено, що повернення природного газу, який було спожито у процесі вироблення теплової енергії, та відсутній у відповідача, не є ефективним, адже не направлений на реальне відновлення порушеного права, тому позивач просить стягнути з відповідача саме вартість отриманого природного газу в грошовій сумі; що строк виконання зобовязання можна відраховувати з моменту предявлення вимоги, якою є звернення позивача з цим позовом; що вартість газу розрахована за ціною, що була на момент передачі позивачем відповідачу; що претензія про повернення грошових коштів надсилалась відповідачеві 12.02.2015; що відповідно до рішень судів ніякого договору на поставку природного газу між позивачем та відповідачем не укладалось, тому газ, який отриманий ТОВ Лисичанська енергосервісна компанія, слід вважати безпідставно набутим майном; що положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Згідно ст.77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 13.10.2016 була оголошена перерва до 27.10.2016.

Відповідач поясненнями б/н від 24.10.2016 зазначив, що рішенням господарського суду Луганської області від 01.10.2015 по справі №913/633/15 було встановлено, що договір №105 від 21.10.2013 є удаваним правочином, який був вчинений з метою приховання іншого правочину договору на постачання природного газу; що належним доказом на підтвердження обсягу спожитого природного газу є акт приймання-передачі, складений на підставі даних вузлів обліку природного газу, але постачання природного газу за договором №105 від 21.10.2013 відбувалось без оформлення актів прийому-передачі газу, оскільки на період чинності цього договору він мав зовсім іншу правову природу і розглядався сторонами як договір на виконання робіт; що звіти за контрактні місяці, які по-суті є даними вузлів обліку природного газу, слід оцінювати критично, оскільки підписані тільки з боку постачальника; що в порушення п.11.1.3 Правил обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання надані позивачем звіти не містять назви підприємства (організації) власника комерційного вузла обліку газу та не вказують на місце встановлення комерційного вузла обліку газу, не дають можливості ідентифікувати споживача природного газу; що сам відповідач протягом дії договору №105 від 21.10.2013 виходив з того, що за цим договором виконуються роботи з виготовлення теплової енергії, а не відбувається постачання природного газу, тому облік природного газу в той період відповідачем не вівся і будь-які документи на підтвердження обсягів поставленого природного газу у відповідача відсутні; що надані позивачем листи Лисичанського МРУЕГГ та всі інші документи можуть підтверджувати лише обсяги отриманого (купленого) позивачем природного газу у НАК Нафтогаз України, але ж позивач повинен довести обсяги поставленого ним природного газу відповідачу; що обсяги поставок природного газу, який постачався позивачем відповідачу за договором №105 від 21.10.2013, не може підтвердити навіть газотранспортне підприємство; що ціна газу, яку зазначає позивач, не можна вважати обґрунтованою, оскільки вона не є державною регульованою ціною. Про що прямо зазначено в ч.2 т.12 Закону України Про ринок природного газу.

Позивач додатковими поясненнями б/н від 25.10.2016 зазначив, що рішеннями господарського суду Луганської області від 01.10.2015 у справі №913/633/15, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 28.12.2015, постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2016 договір №105 від 21.10.2013 визнаний недійсним на підставі ч.1 ст.227 Цивільного кодексу України та встановлено, що позивач надав відповідачеві природний газ, який і слід вважати безпідставно набутим майном, яке отримав відповідач; що представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що ТОВ Лисичанська енергосервісна компанія отримувало газ тільки від позивача та використовував для опалення своїх приміщень; що вартість отриманого відповідачем природного газу на час звернення з цим позовом складає 3780948 грн 73 коп., обєм 532588 куб. м, але у звязку з фінансовими труднощами позивача на сплату повного розміру судового збору не вистачило грошових коштів.

Згідно ст.77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 27.10.2016 була оголошена перерва до 07.11.2016.

Додатковими поясненнями б/н від 02.11.2016 позивач зазначив, що звіти показань засобу обліку на обєктах відповідача за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року були направлені відповідачем на адресу позивача з супровідними листами №123 від 02.12.2013, №1 від 03.01.2014, №17 від 02.02.2014; що обєм отриманого відповідачем від позивача газу підтверджується листами начальника Лисичанського УЕГГ №419 від 10.06.2015 та №545 від 27.04.2016, в яких зазначено, що в період 2013 по 2014 роки було витрачено на вироблення теплової енергії для опалення обєктів відповідача 532588 м куб.; ціна газу станом на 01.11.2016 зазначена на офіційному сайті Національної акціонерної компанії Нафтогаз України і складає 8182 грн 80 коп з ПДВ за 1000 м куб.

Позивач додатковими поясненнями б/н від 07.11.2016 зазначив, що відповідно до договору про постачання природного газу №2671/15-ТЕ-20 від 22.10.2015 діючим постачальником позивачу природного газу є Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу; що позивач не має можливості купувати природний газ у інших постачальників, окрім Національної акціонерної компанії Нафтогаз України до повного погашення заборгованості перед діючим постачальником Національною акціонерною компанією Нафтогаз України; що у 2013-2014 роках позивач міг придбати природний газ тільки у гарантованого постачальника, яким була Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, яка до 2016 року була монополістом з продажу природного газу обємами більш ніж 3 мільйони м куб.; що відповідач міг отримати та фактично отримав від позивача у 2013-2014 роках природний газ, який позивач придбав саме у Національної акціонерної компанії Нафтогаз України; що відповідно до п.15 Положення Про покладення спеціальних обовязків на субєктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування природного газу (відносини у перехідний період) виробник теплової енергії до 01.04.2014 має право придбати природний газ у НАК Нафтогаз України для виробництва теплової енергії та/або надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, релігійним організаціям та установам, що фінансуються за рахунок державного та місцевих бюджетів, за умови, що такий виробник, на якого станом на 30.09.2015 поширювалася дія статті 191 Закону України Про теплопостачання виконав обовязок щодо відкриття рахунків із спеціальним режимом використання.

Відповідач додатковими поясненнями б/н від 07.11.2016 зазначив, що НАК Нафтогаз України не укладає публічних договорів купівлі-продажу природного газу, а тому, прейскурант, який розміщений на сайті, не можна розглядати як публічну оферту, тобто ціна в прейскуранті та ціна в укладеному договорі можуть не співпадати; що НАК Нафтогаз України як господарське товариство, єдиним акціонером якого є держава, підпадає під дію Положення про покладення спеціальних обовязків на субєктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, в той же час на інших субєктів ринку природного газу (зокрема інших постачальників та споживачів природного газу) виконання спеціальних обовязків законодавцем не покладалось і дія вказаного Положення на них не поширюється, як і не поширюється на позивача, оскільки позивач не має обовязку (в тому числі спеціального) придбати природний газ у НАК Нафтогаз України за регульованою ціною; що на сьогоднішній день НАК Нафтогаз України не є єдиним постачальником природного газу, а інші постачальники пропонують і іншу ціну на природний газ, тому твердження позивача, що дійсна ринкова ціна на природний газ становить 8182 грн 80 коп. за 1000 куб. м є лише його необґрунтованим припущенням.

В судовому засіданні 07.11.2016 судом були досліджені матеріали справ №913/633/15, №913/560/16.

У судовому засіданні 07.11.2016 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

21.10.2013 між Комунальним підприємством Лисичанськтепломережа (виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія (замовник, відповідач) був укладений договір №105, предметом якого є виконання робіт з вироблення теплової енергії на опалювальний сезон 2013-2014 років з власних енергоносіїв виконавця (п.1.1 договору).

Відповідно до п.1.2 договору загальна вартість цього договору орієнтовно складає 3 000 000 грн 00 коп. з ПДВ і складається з сум виставлених актів по факту виконання робіт, який є невідємним додатком до цього договору.

В п.2.2 договору сторони визначили строк оплати: протягом 30 днів з моменту підписання акта виконаних робіт.

Рішенням господарського суду Луганської області від 01.10.2015 у справі №913/633/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія до Комунального підприємства Лисичанськтепломережа про визнання договору недійсним позовні вимоги задоволені повністю: визнано недійсним договір №105 від 21.10.2013, який укладений між Комунальним підприємством Лисичанськтепломережа та Товариством з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія. Постановами Донецького апеляційного господарського суду від 28.12.2015 та Вищого господарського суду України від 24.02.2016 у справі №913/633/15 вказане рішення господарського суду залишено без змін.

В рішенні господарського суду Луганської області від 01.10.2015 у справі №913/633/15 було встановлено, що схема виробництва теплової енергії в опалювальний сезон 2013-2014 роках на обєкти, з якими уклало договори на постачання теплоенергії Товариство з обмеженою відповідальністю Лисичанська енрегосервісна компанія, має такий вигляд: по газопроводу, який є державною власністю і перебуває в господарському віданні газорозподільного підприємства Луганськгаз, був поставлений НАК Нафтогаз і протранспортований Луганськгаз газ для Комунального підприємства Лиичанськтепломережа, як субєкта господарської діяльності, якому було виділено ліміти газу гарантованим газопостачальником на підставі договору, а Комунальне підприємство Лисичанськтепломережа, керуючись умовами спірного договору, поставляв отриманий газ в котельні, які були в оренді у Товариства з обмеженою відповідальністю Лисичанська енрегосервісна компанія, і далі теплоенергія у вигляді нагрітої води поставлялась по тепломережі Товариства з обмеженою відповідальністю Лисичанська енрегосервісна компанія на обєкти опалення, з яким у Товариства з обмеженою відповідальністю Лисичанська енрегосервісна компанія було укладено відповідні договори на постачання теплоенергії. З огляду на що суд дійшов висновку, що спірний договір було укладено сторонами для поставки газу відповідачем позивачеві, і відповідач поставляв газ позивачу при виконанні спірного договору. Також суд дійшов висновку про те, що спірний договір №105 від 21.10.2013 є удаваним правочином, укладеним для приховання правочину по поставці газу відповідачем позивачеві, та на підставі приписів ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.227 Цивільного кодексу України визнав договір №105 від 21.10.2013 недійсним.

Рішенням господарського суду Луганської області від 01.06.2016 у справі №913/560/16 за позовом Комунального підприємства Лисичанськтепломережа до Товариства з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія про застосування наслідків недійсного правочину, зобовязання повернути природний газ в задоволенні позову відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що природний газ поставлений за договором №105 від 21.10.2013 використовувався для виготовлення теплової енергії і у відповідача він відсутній.

Відповідно до ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на що, обставини, встановлені в рішеннях господарського суду від 01.10.2015 у справі №913/633/15 та від 01.06.2016 у справі №913/560/16 вважаються судом встановленими.

Розглядаючи позовні вимоги суд виходить з того, що позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача вартості безпідставно набутого майна, а саме природного газу, у сумі 2 057 164 грн 78 коп.

Правові наслідки недійсності правочину визначено ст.216 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до ч.1 вказаної статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 2 ст.208 Господарського кодексу України передбачено, що у разі визнання недійсним зобовязання з інших підстав кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за зобовязанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобовязання не передбачені законом.

Згідно з ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст.1213 Цивільного кодексу України набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до пп.2.14 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними за встановленої під час судового розгляду неможливості повернути одержане за правочином майно у натурі (через його втрату, псування, істотну зміну тощо) набувач повинен відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). З метою такого відшкодування заінтересована особа вправі звернутися до набувача з окремою позовною вимогою.

З огляду на викладені приписи законодавства суд приходить до висновку, про те що отриманий відповідачем природний газ за договором №105 від 21.10.2013, який визнаний судом недійсним, є безпідставно набутим майном і правовідносини сторін регулюються приписами ст.ст.216, 1213 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.208 Господарського кодексу України.

Відносно доводів відповідача про те, що позивач мав дотриматись процедури, встановленої ст.530 Цивільного кодексу України та направити відповідачеві відповідну вимогу про виконання зобовязання протягом семи днів з моменту її отримання, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Приписи вказаної статті регулюють правовідносини, які виникають з договору, а в даному випадку договір №105 від 21.10.2013 був визнаний судом недійсним. Положення ст.ст.216, 1213 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.208 Господарського кодексу України не містять законодавчих вимог щодо попереднього звернення з вимогою до відповідача, а тому позивач правомірно одразу звернувся з позовом до суду. З огляду на викладене доводи відповідача суд вважає необґрунтованими.

Відносно доводів відповідача про те, що господарське зобовязання договір №105 від 21.10.2013 є недійсним лише на майбутнє (з моменту набрання законної сили рішенням у справі №913/633/159) і повернути усе одержане за ним є неможливим, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

За змістом положень ст.207 Господарського кодексу України господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобовязання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобовязання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобовязання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Таким чином, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обовязки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обовязки передбачалися на майбутнє. Тобто визнання недійсним договору та визнання недійсним зобовязання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобовязання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору.

Правові наслідки недійсності правочину та господарського зобовязання регулюються спеціальними правовими нормами, ст.216 Цивільного кодексу України і ст.208 Господарського кодексу України відповідно, а тому до таких правовідносин загальні норми про виконання зобовязання та про відповідальність за його порушення не застосовуються.

Правова позиція з вказаного питання викладена в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №3-826гс16.

Крім того, суд зауважує, що внаслідок визнання договору №105 від 21.10.2013 недійсним, до зобовязань, які виникли між сторонами, не застосовуються приписи ч.3 ст.207 Господарського кодексу України, і вказаний договір є недійсним з моменту його вчинення та зобовязання за ним не відносяться до таких, що можуть бути припинені на майбутнє, оскільки поставлений природний газ на виконання недійсного правочину сам по собі може бути повернутий. Водночас з огляду на те, що, як було встановлено в рішенні від 01.06.2016 у справі №913/560/16, і не заперечується відповідачем поставлений позивачем природний газ був використаний для виготовлення теплової енергії та у відповідача наразі відсутній, суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування відповідачем позивачеві вартості газу у відповідності до приписів ст.с.216, 1213 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.208 Господарського кодексу України.

Таким чином, позивач правомірно просить застосовувати наслідки недійсності правочину, передбачені ст.ст.216, 1213 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.208 Господарського кодексу України.

З огляду на викладене доводи відповідача суд вважає необґрунтованими.

Визначаючи обєм природного газу, який був отриманий відповідачем від позивача за недійсним договором №105 від 21.10.2013, суд виходить з наступного.

Відповідно до наявних матеріалів справи, зокрема, листів Лисичанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства №419 від 10.06.2015, №536 від 23.07.2015, листів відповідача №123 від 02.12.2013, №1 від 03.01.2014, №17 від 07.02.2014 та доданими до них даними з вузлів обліку природного газу, розрахунку позивача обєм природного газу отриманого Товариством з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія від Комунального підприємства Лисичанськтепломережа за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року становить 532588 м куб. Також в письмових поясненнях б/н від 08.09.2015, наданих Товариством з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія при розгляді справи №913/633/15, відповідач підтвердив факт отримання природного газу від Комунального підприємства Лисичанськтепломережа в обємі 532588 м куб. на виконання умов договору №105 від 21.10.2013 та факт його споживання для виробництва теплової енергії і зазначив, що вартість виконаних робіт, яка визначена в актах, дорівнює вартості поставленого та спожитого природного газу, використаного Товариством з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія для виробництва теплової енергії. Крім того, листом №01-02-61/878 від 26.05.2016 ПАТ Луганськгаз повідомило Комунальне підприємство Лисичанськтепломережа про те, що послуги з розподілу природного газу споживачу Товариством з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія у період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року не здійснювались.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що обєм природного газу отриманого Товариством з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія від Комунального підприємства Лисичанськтепломережа за договором №105 від 21.10.2013 дорівнює 532588 м куб.

Відносно доводів відповідача про те, що договір №105 від 21.10.2013 слід розглядати як договір постачання природного газу, за яким позивач є постачальником природного газу, а відповідача його споживачем та при регулюванні правовідносин сторін керуватися приписами Закону України Про засади функціонування ринку природного газу, Правил обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання, Правил користування природним газом для юридичних осіб суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, договір №105 від 21.10.2013 в судовому порядку був визнаний недійсним, тому його неможливо розглядати як договір постачання природного газу в розумінні Закону України Про засади функціонування ринку природного газу, який діяв в 2013-2014 роках. На правовідносини сторін не поширюється дія Правил користування природним газом для юридичним осіб, зокрема, п.3.14 вказаних Правил щодо необхідності складання актів приймання-передачі природного газу на підставі даних вузлів обліку природного газу, оскільки між сторонами відсутній письмовий договір на постачання природного газу. З огляду на викладене доводи відповідача суд вважає необґрунтованими.

Визначаючи вартість безпідставно отриманого відповідачем від позивача природного газу на момент розгляду справи суд погоджується з доводами позивача відносно того, що ціна природного газу на момент розгляду справи складає 8182 грн 80 коп., які підтверджені інформацією, розміщеною на офіційному сайті Національної акціонерної компанії Нафтогаз України http:www.naftogaz.com про те, що з 01.11.2016 для категорії споживачів - постачальники для подальшої реалізації газу установам та організаціям, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів, субєктам господарювання, які виробляють теплову енергію, у тому числі блочні (модульні) котельні, установлені на дахові та прибудовані (виходячи з обсягу природного газу, що використовується для виробництва теплової енергії, яка використовується установами та організаціями, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів, іншими субєктами господарювання), промисловим споживачам, іншим субєктам господарювання, до яких відноситься і позивач, ціна природного газу як товару складає 8182 грн 80 коп. з ПДВ за 1000 м куб.

Відносно доводів відповідача про те, що позивач не має обовязку придбати природний газ у НАК Нафтогаз України за регульованою ціною та заперечень щодо ціни за газ, суд зауважує що Комунальне підприємство Лисичанськтепломережа саме з Національною акціонерною компанією Нафтогаз України укладало в 2012-2013 роках відповідні договори №13/2914-БО-20 від 28.12.2012 та №1366/14-БО-20 від 17.12.2013 на поставку в 2013-2014 роках природного газу і саме поставлений за вказаними договорами природний газ передавався відповідачу за договором №105 від 21.10.2013. Суд відзначає, що у 2013-2014 роках позивач міг придбати природний газ тільки у гарантованого постачальника, яким була Національна акціонерна компанія Нафтогаз України. Крім того, Положенням про покладення спеціальних обовязків на субєктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758 передбачено обовязок НАК Нафтогаз України постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії за цінами, на умовах та у порядку, що визначені п.п.15-17 цього положення. Відповідно до договору про постачання природного газу №2671/15-ТЕ-20 від 22.10.2015 діючим постачальником позивачу природного газу є Національна акціонерна компанія Нафтогаз України. Також відповідно до п.3 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496 укладення договору постачання природного газу здійснюється з урахуванням таких вимог - споживач має право укласти договір постачання природного газу з будь-яким постачальником за умови відсутності простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником. Позивач має заборгованість перед НАК Нафтогаз України за поставлений природний газ в сумі 89 521 004 грн 66 коп., що підтверджується актом звірення розрахунків від 04.08.2016, тому Комунальне підприємство Лисичанськтепломережа не має можливості купувати природний газ у інших постачальників, крім НАК Нафтогаз України.

З огляду на викладене суд вважає доводи відповідача необґрунтованими.

Таким чином, враховуючи ціну газу у Національної акціонерної компанії Нафтогаз України на момент відшкодування 8182 грн 80 коп. з ПДВ за 1000 м куб. та обєм отриманого відповідачем за договором №105 від 21.10.2013 природного газу 532588 м куб, суд визначає загальну вартість природного газу на момент відшкодування у розмірі (8182,80х532588/1000) 4 358 061 грн 09 коп.

Водночас, враховуючи принцип диспозитивності судового процесу та розмір заявлених позивачем позовних вимог, господарський суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача вартості безпідставно набутого майна (природного газу) у сумі 2 057 164 грн 78 коп. та про їх задоволення.

Судовий збір згідно ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Комунального підприємства Лисичанськтепломережа до Товариства з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Лисичанська енергосервісна компанія, вул.Свердлова, б.349, м.Лисичанськ Луганської області, ідентифікаційний код 35389334, на користь Комунального підприємства Лисичанськтепломережа, вул.Тепла, б.17, м.Лисичанськ Луганської області, ідентифікаційний код 13401321, вартість безпідставно набутого майна (природного газу) у сумі 2 057 164 грн 78 коп., судовий збір у сумі 30857 грн 47 коп., про що видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.11.2016.

Суддя С.В. Смола