РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
"17" листопада 2016 р. Справа № 924/374/16
Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Строймайстер» у позові просить визнати недійсною біржову угоду купівлі-продажу нерухомого майна, укладену 28.05.2009 р. товариством з обмеженою відповідальністю "Захід-Схід" та ОСОБА_1 науково-виробничим підприємством "Візит", оскільки вважає себе власником залізничної підїздної колії при станції Старокостянтинів-1 довжиною 500 м Р-43, яка є предметом угоди.
Господарський суд Хмельницької області відмовив у задоволенні позову, оскільки дійшов висновку, що позивачем не доведено набуття права власності на окреме визначене майно, що є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу.
Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.11.2016 р. у справі № 924/374/16 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Строймайстер» задоволено. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 15.06.2016 р. у справі № 924/374/16 скасовано та прийнято нове рішення. Вирішено визнати недійсною біржову угоду купівлі - продажу нерухомого майна від 28.05.2009 р., укладеною товариством з обмеженою відповідальністю "Захід - Схід" та ОСОБА_1 науково-виробничим підприємством "Візит".
Не погоджуюсь із висновками, викладеними у постанові, з огляду на таке.
Обґрунтовуючи позовну вимогу, ТОВ «Строймайстер» посилається на норми ст.ст.203, 207, 215, 230 ЦК України.
Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статті 230 ЦК України.
Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншу сторону з метою вчинення правочину стосовно обставин, які мають істотне значення. Наявність умислу, винних навмисних дій недобросовісної сторони з метою , щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.
В даному випадку позивач не довів в порядку ст.ст.33,34 ГПК України наявність таких обставин - наявність умислу, винних навмисних дій з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід-Схід» не підтверджена жодним доказом.
Отже, позивач, обґрунтовуючи позовну вимогу, безпідставно послався на норми ст.230 ЦК України.
Разом з тим, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Виходячи зі змісту частини першої статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину.
У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.
У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України у справі № 12/071 від 04 грудня 2012 року, № 65гс12 від 11 грудня 2012 року, № 3-62гс15 від 29 квітня 2015 року.
Виходячи із змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов : наявності у позивача певного субєктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Отже, обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає вищенаведеним позиціям, тому не погоджуюсь із висновком суддів апеляційної інстанції про задоволення позову, викладеним в постанові від 17.11.2016 р.
Та обставина, що демонтовані рейки були вивезені відповідачем на територію свого заводу лише після прийняття рішення судом першої інстанції (про таке пояснили представники сторін в судовому засіданні), на мою думку, не має значення з точки зору обрання способу захисту порушеного права, оскільки до звернення позивачем з позовом до суду останньому були предявлена (та додана ним до позовної заяви) копія біржової угоди від 28.05.2009 р. і, як зазначено вище, відповідач демонтував залізничну колію 31.03.2016 р. (розпорядився спірним майном), посилаючись на таку угоду.
За наведених вище обставин особа, яка вважає себе власником майна, вже була позбавлена можливості реалізовувати свої правомочності у звязку з очевидною наявністю сумнівів щодо такого права з боку третіх осіб, і позивач в позовній заяві зазначає про порушене право Товариства з обмеженою відповідальністю "Строймайстер" на користування та розпорядження майном.
Зазначені в постанові обставини, що „демонтовані рейки були складені неподалік території заводу ТзОВ Блок Майстер Україна, яке в свою чергу користується майном ТзОВ Строймайстер, і всі учасники конфлікту мали доступ до вказаних рейок, оскільки вони знаходилися на відкритій території, - взагалі матеріалами справи не підтверджені, але не мають значення для оцінки порушеного права, оскільки вже встановлено, що АНВП «Візит» підтверджує право власності на підїзну залізничну колію відплатною біржовою угодою, розпорядилось нею (колією) та, відповідно, заперечує право позивача.
Необхідно звернути увагу, що наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, але не є стороною оспорюваного право чину, не підлягають захисту шляхом задоволення позову із використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.
Разом із тим, погоджуюсь із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів, що набув право власності на залізничну підїздну колію при станції Старокостянтинів-1 довжиною 500 м Р-43, що є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу.
Перебування майна на балансі підприємства не є безспірною ознакою його права власності, тому не приймаються до уваги довідки обох сторін про постановку спірного майна на баланс /а.с.116 у т.1, а.с.16 у т.2/.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
На підтвердження права власності на майно, яке є предметом оспорюваної біржової угоди, позивач надав: наказ Регіонального відділення по Хмельницькій області Фонду державного майна України № 635 від 09.09.1997 р. Про створення Відкритого акціонерного товариства Старокостянтинівського заводу Металіст /а.с.13-14 у т.1/, копію видаткової накладної № М-00000050 від 19.03.2009 р., видану на підставі договору від 04.03.2009 р. № М-00000036, за якою товариство з обмеженою відповідальністю Бора Девелоппмент отримав від відкритого акціонерного товариства Старокостянтинівський завод Металіст переїзну будку та внутрішньо площадкову залізничну колію /а.с.15 у т.1/, копію податкової накладної від 19.03.2009 р. № 166 /а.с. 16 у т. 1/, копію видаткової накладної від 23.04.2009 р. № ЛНА-000097, видану на підставі договору від 23.04.2009 р. № 1546, відповідно до якої товариство з обмеженою відповідальністю „Строймайстер отримало від Товариства з обмеженою відповідальністю „Бора Девелопмент переїзну будку та внутрішньо площадкову залізничну колію /а.с.17 у т.1/.
Звертаю увагу, що у додатку до наказу Регіонального відділення по Хмельницькій області Фонду державного майна України № 635 від 09.09.1997 р. Про створення Відкритого акціонерного товариства Старокостянтинівського заводу Металіст /а.с.25-26 у т.1/ серед обєктів, які передавались до статутного фонду ВАТ Старокостянтинівського заводу Металіст за порядковим номером 24 зазначено про „внутр.ж/д з вартістю „0.
Будь-які документи про введення колії в експлуатацію, акт тощо відсутні.
Договір від 04.03.2009 р. № М-00000036, акт оцінки майна, яке було передане, - відсутні.
Звертаю увагу, що у накладній одиницею виміру колії зазначено 1, що не є натуральним виразом виміру колії, відсутні будь-які відомості про місце складання накладної чи знаходження майна, відсутні також відомості про особу, яка одержала майно від ТОВ Бора Девелоппмент не вказані прізвище та імя, посада чи повноваження на підставі довіреності, що є обовязковими реквізитами відповідно до п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (з подальшими змінами), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого Мінюстом України 05.06.1995 р. за № 168/704.
Відповідно до Правил обслуговування залізничних підїзних колій (далі по тексту Правила), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. № 644 (зі змінами і доповненнями), в редакції, чинній на час зазначених правочинів, до залізничних підїзних колій належать колії, що зєднані із загальною мережею залізниць безперервно рейковою колією і належать підприємствам незалежно від форми власності. Власник підїздної колії має технічний паспорт. До характеристик підїзної колії належить, зокрема, характеристика рейок, шпал, баласту, земляного полотна, штучних споруд тощо (п.1.5 Правил).
Ні додаток до наказу Регіонального відділення по Хмельницькій області Фонду державного майна України № 635 від 09.09.1997 р., ні видаткова накладна № М-00000050 від 19.03.2009 р. не дозволяють ідентифікувати за такими характеристиками внутріплощадкову залізничну колію із залізничною підїздною колією при станції Старокостянтинів-1 довжиною 500 м Р-43, яка є предметом оспорюваної біржової угоди купівлі-продажу.
На підтвердження набуття права власності на підїздну колію позивачем товариством з обмеженою відповідальністю «Строймайстер» суду надані копія видаткової накладної № ЛНА-000097 від 23.04.2009 р., договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.04.2009 р., витяг з Державного реєстру правочинів і акт передачі нерухомого та рухомого майна від 23.04.2009 р. /а.с.17,178-183 у т.1/.
Погоджуюсь із критичною оцінкою цих доказів судом першої інстанції.
Відповідно до п.9 договору майновий комплекс передається іпотекодержателю в день підписання цього договору, згідно з актом прийому-передачі нерухомого майна. Названий акт має містити перелік та вартість нерухомого майна, що входить до складу майнового комплексу і переходить у власність іпотекодержателя відповідно до цього договору.
У п.3 цього договору визначено, що майновий комплекс, що є предметом цього договору належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу майнового комплексу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 31.03.2009 р. за реєстровим № 601. Право власності іпотекодавця зареєстроване Старокостянтинівським бюро технічної інвентаризації, оцінки та реєстрації 26 лютого 2009 року, реєстраційний номер 21797276, запис № 526 в книзі 2.
Отже, ні умови договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, ні витяг з Державного реєстру правочинів /а.с.180 у т.1/, ні витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Староконстантинівського бюро технічної інвентаризації, оцінки і реєстрації від 05.05.2009 р./а.с.181 у т.1/ не містять будь-яких даних про залізничну підїзну колію при станції Старокостянтинів-1 довжиною 500 м Р-43.
Разом з тим, у акті прийому-передачі нерухомого та рухомого майна, складеному 23.04.2009 р. ТОВ „Бора Девелопмент/іпотекодавцем та ТОВ „Строймайстер/іпотекодержателем, зазначено, що останній прийняв у власність майновий комплекс № 5 господарський, загальною площею 665,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Хмельницька область, м.Старокостянтинів, вул.Франка, 20, блок 5. З посилання на дані Староконстантинівського бюро технічної інвентаризації, оцінки і реєстрації у акті зазначено, що майновий комплекс складається зі в.м., переїзної будки (літ. В, № 1) площею 6,4 кв.м., також із рухомого майна - підїзної залізничної колії до станції Старокостянтинів-1 довжиною 2636 м /а.с.183 у т.1/.
Як вже зазначалось вище, ні умови договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, ні витяг з Державного реєстру правочинів, ні витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Староконстантинівського бюро технічної інвентаризації, оцінки і реєстрації не містять даних про підїздну колію. Отже, акт прийому-передачі, складений на виконання договору про задоволення вимог Іпотекодержателя від 23.04.2009 р., - не відповідає умовам цього договору.
Разом з тим, звертаю увагу, що у п.3 умови договору про задоволення вимог Іпотекодержателя зазначено, що іпотекодавець ТОВ „Бора Девелопмент набув право власності на майновий комплекс на підставі договору купівлі-продажу майнового комплексу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 31.03.2009 р. за реєстровим № 601.
Зазначений договір купівлі-продажу майнового комплексу позивачем в порядку ст.ст.33-34 ГПК України не наданий, що не дозволяє ідентифікувати майновий комплекс.
Тобто надані позивачем первинні документи та пояснення містять суперечливі відомості, не дозволяють ідентифікувати майно та не дозволяють дійти висновку про набуття на підставі вищеперелічених первинних документів права власності на залізничну підїздну колію при станції Старокостянтинів-1 довжиною 500 м Р-43, яка є предметом оспорюваної біржової угоди купівлі-продажу.
Також звертаю увагу, що залізниця жодним документом не підтверджує належність підїздної колії до станції Староконстантинів-1 позивачеві чи ТОВ «Бора Девелопмент»:
- у акті обстеження місця проведення навантажувальних робіт на підїздній колії ТОВ «Захід-Схід» (продавця зо оспорюванню біржовою угодою), складеному 17.10.2006 р./а.с.122 у т.1/, йдеться про обстеження колії, яка перебуває на балансі власника, в порядку п.3.2 Правил обслуговування залізничних підїздних колій (статті 12, 64-77 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 р. № 644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції;
- у масштабній схемі станції Староконстантинів-1 в звязку з демонтажем стрілочних переводів від 21.02.2003 р. зазначена підїздна колія заводу «Металіст» і у п.3 пояснюється про заміну на схемі станції слів підїздна колія заводу «Металіст» на ТОВ «Захід-Схід» /а.с.123 у т.1/;
- у акті перевірки підїздної колії ТОВ «Захід-Схід», яка виконувалась 25.02.2009 р. комісією станції Староконстантинів-1 у складі начальника станції, головного інженера ПЧ-20 та колійного майстра ПЧ-20, встановлено, що колія закрита для подачі-збирання вагонів, і докладно описаний її технічний стан /а.с.124 у т.1/;
- також залізниця повідомила про відсутність договірних відносин щодо колії протягом останніх пяти років та про відсутність у звязку з цим технічного паспорту на колію /а.с.175, 179 у т.2/.
Наявність договору оренди залізничної колії від 03.11.2003 р. № 43/2 між ВАТ Старокостянтинівський завод Металіст та ТзОВ Захід-Схід, який діяв до 01.11.2008 р., не стосується обставин набуття права власності та не доводить перебування підїздної колії у власності позивача на 28.05.2009 р. на дату укладання оспорюваного договору.
Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Відповідно до ст.1 ГПК України особи мають право звертатись до господарського суду за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обовязковими, тому обовязком позивача, відповідно до ст.33 ГПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.
Отже, звертаючись до суду, позивач не довів набуття права власності на окремо визначене майно, що є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, у звязку з чим позов не може бути задоволений.
На стадії апеляційного перегляду рішення позивач/скаржник надав суду апеляційної інстанції нові докази.
Так, стверджуючи, що спірне майно за біржовою угодою від 28.05.2009 р. знаходиться на земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю Строймайстер, останній надав лист виконкому Старокостянтинівської міської ради за підписом міського голови /а.с.186 у т.2/.
На підтвердження права власності на підїздну колію надав : - технічний паспорт на майновий комплекс № 20 блок 5, що знаходиться за адресою: Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул.Франка, 20, блок 5 від 26.10.2016 р., замовлений товариством з обмеженою відповідальністю «Строймайстер» та виготовлений 26.10.2016 р. /а.с.145-149 у т.2/;
- Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.10.2016 р. № 71847553, з якої вбачається, що складовою майнового комплексу загальною площею 665,6 за адресою Хмельницька обл. м.Старокостянтинів, вул.Франка, 20, блок 5 є залізнодорожня колія 2636 п.м., і власником майнового комплексу є товариство з обмеженою відповідальністю «Строймайстер». Підставою виникнення права власності на майновий комплекс є дублікат договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 2976, виданий 24.06.2011 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію від 07.02.2013 р./а.с.150-151 у т.2/.
Такі документи є новими доказами, які не були надані суду першої інстанції, а створені в процесі апеляційного перегляду рішення господарського суду Хмельницької області у даній справі.
Відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.
Позивач/скаржник не навів жодної поважної причини, з якої такі докази його порушеного права не були надані суду першої інстанції, тому такі додаткові докази можуть не прийматись апеляційним господарським судом.
Разом з тим, з метою всебічного та обєктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності відповідно до ст.43 ГПК України вважаю за доцільне надати оцінку таким документам.
Вважаю, що такі документи не є допустимими доказами у справі в розумінні ст.34 ГПК України.
Так, право приватної власності товариства з обмеженою відповідальністю Строймайстер на земельну ділянку, на якій знаходиться майно, не може підтверджуватись листом міського голови /а.с.186 у т.2/.
Технічний паспорт на майновий комплекс, у якому є схематичний план земельної ділянки, на якому зображена (схематично) залізнична колія без літери за планом /а.с.145 зв. у т.2/ не є технічним паспортом власника підїздної колії відповідно до Правил обслуговування залізничних підїзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. № 644 (зі змінами і доповненнями), та не містить жодних характеристик під'їздної залізничної колії відповідно до п.1.5 цих Правил. Разом з тим, технічна інвентаризація підїздної залізничної колії та внесення даних про неї на час виготовлення технічного паспорту 26.10.2016 р. була б неможливою внаслідок її (колії) демонтажу.
Звертаю увагу, що як технічний паспорт на майновий комплекс, так і Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є лише документами, яким оформлюється право, але не є право чинами, на підставі якого право власності виникає, змінюється чи припиняється. Тому створення таких документів на стадії апеляційного перегляду справи не впливає на оцінку первинних документів.
Звертаю також увагу, що державна реєстрація залізничної колії суперечить нормам ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час створення нових доказів).
Оскільки моя оцінка доказів та застосування норм матеріального права не співпадає із висновками інших суддів колегії, викладаю свою окрему думку у цій справі. Вважаю, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 15.06.2016 р. у справі № 924/374/16 про відмову у задоволенні позову не підлягає скасуванню, і доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вищенаведених висновків.
Суддя Маціщук А.В.