КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2016 р. Справа№ 918/155/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Тищенко А.І.

За участі представників сторін:

Від позивача: Кузьменюк Н.М.

Від відповідача: Луговик Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 у справі № 918/155/16 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Фізичної особи- підприємця ОСОБА_4

до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" в особі Рівненського відділення Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк"

про стягнення 25 056,04 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 по справі №918/155/16, повний текст якого складено 07.07.2016, позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" в особі Рівненського відділення Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" про стягнення 25 056,04 грн. задоволено повністю, а саме: присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Універсал банк" (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, ідентифікаційний код 2113352) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (33001, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 17 403 (сімнадцять тисяч чотириста три) грн. 13 коп. грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, 7 652 (сім тисяч триста сімдесят вісім) грн. 91 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, 2 980 (дві тисячі дев'ятсот вісімдесят) грн. 00 коп. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивовано тим, що зважаючи на обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 5019/2861/11, логічним та правомірним є висновок про те, банк не вправі був отримувати від позивача грошові кошти в якості погашення тіла кредиту (6 455,59 грн.) та сплати відсотків за користування ним (10 844,57 грн.) та, відповідно утримувати їх у себе, оскільки факт надання кредиту фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4 в сумі 20 000,00 грн. саме за кредитним договором від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006 з чітким дотриманням умов цього договору не доведено і не обґрунтовано. У зв'язку з цим, відновлення майнового стану позивача, який не отримував у кредит кошти від банку, проте сплатив йому 17 403,13 грн., має відбуватися шляхом стягнення таких коштів з відповідача, адже факт набуття спірних коштів відповідачем визнано, а обставини ненадання кредиту з дотриманням умов за кредитного договору від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006 встановлені судовим рішенням. Тобто, сплачуючи грошові кошти в якості погашення тіла кредиту (6 455,59 грн.) та сплати відсотків за користування ним (10 844,57 грн.) позивач втрачала власні грошові кошти в результаті помилки, а банк їх отримував і утримував за відсутності належної правової підстави, оскільки обов'язку у позивача зі сплати спірних коштів на законних підставах не виникло.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 по справі №918/155/16, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 по справі №918/155/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені у ньому висновки не відповідають обставинам справи.

Так, апелянт наголошував на тому, що судом першої інстанції не було враховано обставини чинності укладеного сторонами кредитного договору, який не визнаний недійсним в установленому законодавством порядку та недоведеність позивачем підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2016 (головуючий суддя (суддя-доповідач) Лобань О.І., судді: Майданевич А.Г., Федорчук Р.В.) задоволено клопотання апелянта про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, відновлено апелянту строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 по справі №918/155/16, апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 02.11.2016.

Розпорядженням від 23.09.2016 внаслідок припиненням повноважень головуючого судді (судді-доповідача) Лобаня О.І. у зв'язку із його звільненням у відставку, відповідно до п.п. 2.3.50 п. 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було призначено повторний автоматизований розподіл справи № 918/155/16.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2016, для розгляду справи № 918/155/16 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" було сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2016 справу № 918/155/16 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Тищенко А.І., розгляд апеляційної скарги ПАТ «Універсал Банк» призначено на 02.11.2016.

28.10.2016 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк», в якому останній наголошував на тому, що оскаржуване рішення винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним дослідженням обставин справи і підстави для його скасування - відсутні.

В судовому засіданні 02.11.2016 представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача в судовому засіданні 02.11.2016 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 30.05.2006 між Відкритим акціонерним товариством "Банк Універсальний" (після зміни найменування - Публічне акціонерне товариство "Банк Універсальний") в особі Рівненської філії, як позикодавцем, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, як позичальником, укладено кредитний договір (з відкриттям не відновлювальної кредитної лінії) № 08/16/КЛЮ/2006 (далі - кредитний договір).

Пунктом. 1.1 кредитного договору було визначено, що його предметом фінансування банком господарської діяльності позичальника шляхом кредитування на умовах:

вид кредитування - не відновлювальна кредитна лінія;

ліміт кредитної лінії - 20 000,00 грн.;

валюта кредиту - гривня;

термін кредитної лінії - 24 місяці;

дата видачі кредиту - 30.05.2006;

дата погашення кредиту - 29.05.2008;

ціль користування коштів кредитної лінії - поповнення обігових коштів;

плата за користування кредитом - 21,0 % річних.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань позичальника за кредитним договором, 30.05.2006 сторони також уклали договір іпотеки, предметом якого стали квартири АДРЕСА_1, належні позичальнику на праві власності.

Пунктом 3.3 кредитного договору встановлено, що шляхом підписання даного договору позичальник доручає банку здійснення договірного списання коштів необхідних для повернення кредиту, сплати процентів за його користування, інших платежів позичальника, які підлягають до оплати в терміни відповідно до даного договору, з будь-якого рахунку, що належить позичальнику та який відкритий у банку, в тому числі з рахунків в інших валютах, ніж валюта даного договору. При цьому, перерахунок інших валют, ніж валюта кредиту, здійснюється виходячи з офіційного (обмінного) курсу НБУ на день здійснення розрахунків.

Згідно з п. 4.1.1 кредитного договору для надання кредиту та здійснення платежів за рахунок кредитних коштів банк відкриває позичальнику кредитний рахунок № 0301.

За умовами п. 4.1.2 договору датою відкриття кредитної лінії вважається дата перерахування коштів з кредитного рахунку (утворення строкової заборгованості по кредитному рахунку).

Відповідно до п. 4.1.4 договору факт прийому платіжних доручень позичальника до оплати за рахунок коштів Кредиту оформляються спеціальними відмітками танку - кредитора на екземплярі такого доручення, що залишається у Позичальника.

Датою відкриття кредитної лінії вважається дата перерахування коштів з кредитного рахунку (утворення строкової заборгованості по кредитному договору) п. 5.1.2 договору).

У подальшому сторони підписали додаткову угоду № 1 від 27.12.2007, якою у новій редакції викладено пункти 1.1. та 4.2.1 основного кредитного договору.

Так, п. 1.1 кредитного договору після 27.12.0207 набув наступного змісту: "Банк здійснює фінансування господарської діяльності позичальника шляхом кредитування на наступних умовах:

вид кредитування - невідновлювальна кредитна лінія;

ліміт кредитної лінії - 18 000,00;

валюта кредиту - гривня;

термін кредитної лінії - 60 місяців;

дата видачі кредиту - 30.05.2006;

дата погашення кредиту - 29.05.2011;

ціль використання коштів кредитної лінії - поповнення обігових коштів;

плата за користування кредитом - 18,5 % річних.

Позивач зазначала у позові, що 31.05.2006 вона звернулася до банку з заявою про видачу кредитних коштів з позичкового рахунку № 0301, однак, у період з 31.05.2006 і до моменту звернення до суду з даним позовом банк не виконав своїх зобов'язань, грошові кошти з кредитного рахунку № 0301 в сумі не видав, хоча за умовами п. 5.12 договору одним з основних обов'язків, прийнятих на себе банком, був обов'язок - видати позичальнику кредит на умовах, визначених договором.

Також, у позовній заяві вказується, що разом з тим, відповідно до меморіального ордеру № 53/19 від 31.05.2006 кредитні кошти в сумі 20 000,00 грн. з кредитного рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 № 0301 були перераховані банком для фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 як оплата за дошку згідно з рахунком № 5182 від 31.05.2006, що не було виконання банком обов'язку з видачі кредиту, оскільки позивач не давала відповідного доручення банку, а фактично стало самостійним визначенням банком напрямів використання кредитних коштів клієнта.

Позивач стверджує, що неправомірність і безпідставність таких дій банку не потребує доведення, оскільки це встановлено судовими рішеннями, що набули законної сили.

Так, матеріалами справи підтверджується, що у 2011 році банк звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з позичальника 24 510,74 грн. заборгованості за кредитним договором від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.07.2015 у справі № 5019/2861/11, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.10.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 09.12.2015, позовні вимоги банку були відхилені.

Так, у рішенні Господарського суду Рівненської області від 20.07.2015 у справі № 5019/2861/11 встановлені наступні обставини:

- позивач (банк) просить стягнути з відповідача (позичальника) 24 510 грн. 74 коп. боргу згідно Кредитного договору (з відкриттям невідновлювальної кредитної лінії) №08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р.;

- як вбачається із матеріалів справи, між позивачем (банком) та відповідачем (позичальником) виникли правовідносини за ознаками Кредитного договору;

- як стверджує позивач (банк), він виконав свої зобов'язання за Кредитним договором №08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006 р. та перерахував відповідачу (позичальнику) грошові кошти в сумі 20 000 грн., посилаючись на меморіальний ордер № 53_72 від 31.05.2006 р.;

- натомість, відповідач (позичальник) вказує на те, що позивач (банк) не виконав свої зобов'язання та грошові кошти позивачем не було перераховано на позичковий рахунок відповідача;

- банком перераховано з позичкового рахунку № 0301 на рахунок підприємця ОСОБА_6 20 000 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 53_19 від 31.05.2006, з призначенням платежу оплата за дошку згідно з рахунком Б182 від 31.05.2006;

- як встановлено судом та підтверджується відповідачем (претензія від 21.03.2013 та банківськими виписками, ФОП ОСОБА_4 здійснила часткову оплату заборгованості за кредитним договором № 08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р.;

- також, під час розгляду справи, позивач (банк) зазначив, що повертаючи грошові кошти з посиланням на договір № 08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р. ФОП ОСОБА_4 підтвердила дійсність кредитного договору, що фактично свідчить про визнання відповідачем заборгованості та взяття на себе зобов'язань за даним кредитним договором;

- з приводу оплати відповідач повідомила про те, що здійснювала оплату за Кредитним договором №08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р. у зв'язку з тим, що 30 травня 2006 року між ВАТ "Банк Універсальний" та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартири АДРЕСА_1

- ПАТ "Універсал Банк" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_4 кредитної заборгованості;

- ФОП ОСОБА_4 приступила до погашення боргу, а через два роки звернулася до ПАТ "Універсал Банк" з претензією про повернення безпідставно набутих коштів;

- згідно умов кредитного договору цільове використання коштів кредитної лінії є поповнення обігових коштів;

- з дослідженого в судовому засіданні меморіального ордеру № 53_72 вбачається, що призначенням платежу за даним меморіальним ордером є зменшення ліміту кредитної лінії;

- разом з тим, як вбачається з меморіальному ордеру № 53_19 призначенням платежу є оплата за дошку;

- з цього приводу, суд зазначив, що відповідно до умов кредитного договору банком не перевірено цільове призначення кредиту;

- як вбачається з меморіальному ордеру № 53_19 від 31.05.2006 р. грошові кошти з рахунку фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 перераховані на рахунок підприємця ОСОБА_6 в сумі 20 000 грн. (т.2 а.с. 177);

- під час розгляду справи судом досліджено зазначені вище меморіальні ордери, з яких вбачається, що з рахунку фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 перераховані на рахунок підприємця ОСОБА_6 в сумі 20 000 грн. раніше ніж позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 20 000 грн. При цьому, суд зазначає, що порядковий номер меморіального ордеру № 53_19 не може передувати порядковому номеру меморіального ордеру №53_72;

- щодо підстав перерахування коштів ФОП ОСОБА_6 суд встановив, що позивачем не надано та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку відповідача на рахунок ФОП ОСОБА_6. Вказаний висновок судом зроблено з посиланням на приписи пункту 16.1 ст. 16, п. 17.1 ст. 17, п. 1. 35 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", п. 1.6 , п. 1.7 постанови Національного банку України "Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" від 21.01.2004 року № 22;

- з урахуванням встановлених обставин, Господарський суд Рівненської області дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ "Універсал Банк" про стягнення з ФОП ОСОБА_4 24 510,74 грн. заборгованості, - задоволенню не підлягають".

Рівненський апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення місцевого господарського суду, у постанові від 01.10.2015 № 5019/2861/11, погодившись в фактами, встановленими судом першої інстанції, зазначив наступне:

- "У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 пояснила, що будь-яких правовідносин, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності, з підприємцем ОСОБА_6 вона не мала. Натомість із підприємцем ОСОБА_6 правовідносини по поставці пиломатеріалу (в тому числі і дошки) підтримував ОСОБА_7, з яким відповідачка була знайома і навіть певний період часу разом з ним працювала. При цьому рахунок на оплату дошки на суму 20000грн. був переданий для ОСОБА_7 Зазначені обставини відображені у виписці з протоколу очної ставки від 19.02.10р.;

- саме за проханням і пропозицією ОСОБА_7 відповідач ОСОБА_4 розпочала процедуру оформлення кредиту. Як встановлено судом, банківськими виписками підтверджується, що ФОП ОСОБА_4 здійснила часткову оплату заборгованості за кредитним договором № 08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р.;

- на думку позивача, яка ним була висловлена в суді першої інстанції, повертаючи грошові кошти з посиланням на договір № 08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р. ФОП ОСОБА_4 підтвердила дійсність кредитного договору, що фактично свідчить про визнання відповідачем заборгованості та взяття на себе зобов'язань за даним кредитним договором;

- з приводу оплати тіла кредиту та відсотків відповідач - ФОП ОСОБА_4 повідомила суду про те, що здійснювала таку оплату за Кредитним договором №08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006р. у зв'язку з тим, що 30 травня 2006 року між ВАТ "Банк Універсальний" та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартири АДРЕСА_1. Разом із договором іпотеки (оригінальний примірник, який мав знаходитися у відповідача) банк утримував у себе оригінали технічних паспортів на квартири, правовстановлюючі документи на ці житлові приміщення, що підтверджують право власності, і повернув їх лише після звернення до органів прокуратури. А будучи необізнаною у правових питаннях, під тягарем можливого позбавлення житла як свого, так і членів своєї родини, які живуть окремою сім'єю, і до даних правовідносин не мали жодного відношення, змушена була проводити таку оплату. За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем не доведено, та належними і допустимими доказами необґрунтовано надання кредиту позичальнику ОСОБА_6".

Фактичні обставини відсутності правових підстав вважати, що Публічне акціонерне товариство "Універсал банк" в особі Рівненського відділення ПАТ "Універсал банк" належним чином виконав зобов'язання з надання кредиту фізичній особі - підприємця ОСОБА_4 за кредитним договором № 08/16/КЛЮ/2006 від 30.05.2006 також підтверджені Вищим господарським судом України у постанові від 09.12.2015 № 5019/2861/11.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України за договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст. 640 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У силу ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, згідно з п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що судовими рішеннями (рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.07.2015 у справі № 5019/2861/11, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.10.2015 № 5019/2861/11 та постановою Вищого господарського суду України від 09.12.2015 № 5019/2861/11) у межах спірних правовідносин установлено, що банк не надав позичальнику кредит з дотриманням вимог чинного законодавства та на виконання підписаного сторонами кредитного договору від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006, а тому наведена обставина в силу приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України підлягає врахуванню судом і під час вирішення вказаного спору в контексті спірних правовідносин сторін.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглянувши справу в апеляційному порядку, дійшов висновку, що обставини встановлені Господарським судом Рівненської області та Рівненським апеляційним господарським судом у справі № 5019/2861/11 не можуть бути поставлені під сумнів та не потребують доказування, як такі, що встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому заперечення відповідача в частині правомірності його дій з видачі на користь ФОП ОСОБА_4 позики за кредитним договором від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006 судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані, безпідставні та такі, що спростовані наявними матеріалами справи.

Так, у ст. 1212 Цивільного кодексу України закріплено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми свідчить, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за одночасної наявності таких умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.10.13 № 6-88цс/13.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки банк не надав позичальнику кредит з дотриманням вимог чинного законодавства та на виконання підписаного сторонами кредитного договору від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006, і обставина чого встановлена чинними судовими рішеннями у справі № 5019/2861/11 і яка в силу приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України підлягає врахуванню судом під час вирішення вказаного спору в контексті спірних правовідносин сторін, а тому у банку не виникло право і отримання від позивача грошові кошти в якості погашення тіла кредиту (6 455,59 грн.) та сплати відсотків за користування ним (10 844,57 грн.) та, відповідно утримувати їх у себе, оскільки факт надання кредиту фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4 в сумі 20 000,00 грн. саме за кредитним договором від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006 з чітким дотриманням умов цього договору не доведено і не обґрунтовано. Таким чином, спірні кошти отримані відповідачем безпідставно, за відсутності правової підстави для набуття, а тому до правовідносин сторін щодо їх повернення підлягають застосуванню приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України.

У зв'язку з цим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, відновлення майнового стану позивача, який не отримував у кредит кошти від банку, проте сплатив йому 17 403,13 грн., має відбуватися шляхом стягнення таких коштів з відповідача, адже факт набуття спірних коштів відповідачем визнано, а обставини ненадання кредиту з дотриманням умов за кредитного договору від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006 встановлені судовим рішенням. Тобто, сплачуючи грошові кошти в якості погашення тіла кредиту (6 455,59 грн.) та сплати відсотків за користування ним (10 844,57 грн.) позивач втрачала власні грошові кошти безпідставно, а банк їх отримував і утримував за відсутності належної правової підстави, оскільки обов'язку у позивача зі сплати спірних коштів на законних підставах не виникло.

При цьому, доводи апелянта про те, що укладений між сторонами кредитний договір є чинним і недійсним в установленому законом порядку не визнавався - судом апеляційної інстанції відхиляється як такий, що не спростовує висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову згідно з приписами ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки, як встановлено і судом першої інстанції, і судом апеляційної інстанції, факт надання кредиту фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4 в сумі 20 000,00 грн. саме за кредитним договором від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006 з чітким дотриманням умов цього договору не доведено і не обґрунтовано, що підтверджено судовими рішеннями, у зв'язку з чим правова природа сплачених позивачем коштів на користь відповідача є безпідставно отримані кошти, а не кошти, сплачені по договору.

Розмір сум з погашення тіла кредиту (6 455,59 грн.) та сплати відсотків за користування кредитом (10844,57 грн.) та факт їх сплати позивачем відповідачеві у період 2006-2009 років підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (виписками з рахунку, довідкою від 22.07.2009 № 019/149). Належних та допустимих доказів протилежного в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України відповідачем не було надано ні під час вирішення спору судом першої інстанції, ні під час апеляційного провадження по справі. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_4 в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Зважаючи на те, що розмір процентів за користування банком належними позивачу коштами не було встановлено у підписаному сторонами договорі, тому для визначенні розміру процентів, слід керуватися приписами ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, де вказується, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Матеріалами справи підтверджується, що 21.03.2013 фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернулася до банку з претензією про повернення безпідставно набутих коштів у сумі 17 403,13 грн.

У відповідь банком було повідомлено про безпідставність вимог та неможливість їх задоволення (лист від 19.04.2013).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 17 403,13 грн. за ст. 1212 Цивільного кодексу України та процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 7 652,91 грн. за період з квітня 2013 року по березень 2016 року - є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню згідно розрахунку позивача, який судом апеляційної інстанції перевірений і з яким суд погоджується щодо сум, строків і ставок нарахувань відповідних показників.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем у запереченнях на позовну заяву (поданих через канцелярію суду 31.05.2016) заявлено про застосування до вимог позивача строку позовної давності згідно з приписами ст. ст. 256, 261 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим відповідач на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України просив відмовити у позові.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.ст. 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, проте, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, як вказувалося вище, 21.03.2013 фізична особа-підприємець ОСОБА_4 направила банку претензію про сплату 17 403,13 грн., а тому строк позовної давності за вимогами про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів) розпочався з 21.03.2013.

В свою чергу, з відповідним позовом ФОП ОСОБА_4 звернулась 04.03.2016, про що свідчить вхідний штамп канцелярії суду на позовній заяві, а тому трирічний строк позовної давності, обумовлений ст. ст. 256, 261 Цивільного кодексу України - позивачем не пропущено, у зв'язку з чим у суду першої інстанції, як і у суду апеляційної інстанції, відсутні підстави для відмови у позові згідно з приписами ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує те, що судовими рішеннями у справі № 5019/2861/11 в судовому порядку підтверджено наявність обставин невиконання банком своїх зобов'язань за кредитним договором від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006, а саме не надання банком позичальнику кредит з дотриманням вимог чинного законодавства та на виконання підписаного сторонами кредитного договору від 30.05.2006 № 08/16/КЛЮ/2006, що лише підтверджує право фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на повернення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

За наведених обставин, позов задовольняється повністю, а судові витрати покладаються на відповідача відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, оскільки ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09.03.2016 № 918/155/16 фізична особа - підприємець ОСОБА_4 була звільнена від сплати судового збору, а тому він підлягає стягненню з відповідача в доход Державного бюджету України.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача судових витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 2 300,00 грн. та оплати вартості проїзду представника (адвоката) в судові засідання в сумі 968,36 грн., суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру" (ч. 3 ст. 48 ГПК України).

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року N 7 вказано, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-то угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті у випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. При цьому, формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар, який повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Фактори, які можуть бути враховані при визначенні обґрунтованого розміру гонорару визначені, зокрема, у правилах адвокатської етики.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У матеріалах справи міститься укладений між позивачем та адвокатським об'єднанням "Волошин і партнери" договір про надання правової допомоги № 57 від 21.03.2016, за яким для надання юридичної допомоги клієнту призначено адвоката Кузьменюк Н.М. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії РН № 1145 від 26.02.2015) Наявними у матеріалах справи квитанціями підтверджується оплата позивачем послуг адвоката в розмірі 2 300,00 грн. (квитанція від 04.07.2016 - на суму 1 800,00 грн., квитанція від 07.06.2016 - на суму 500,00 грн.), а також виконання адвокатом в межах справи роботи з надання правової допомоги (подання документів по справі, участь в судовому засіданні 02.06.2016, 16.06.2016, 30.06.2016), у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відшкодування позивачу за рахунок відповідача 2 300,00 грн. понесених витрат на послуги адвоката, розмір яких є співмірним заявленим вимогам.

Крім того, позивачем було заявлено до відшкодування в якості понесених судових витрат 680,00 грн. вартості квитків на проїзд, необхідних для забезпечення явки адвоката (представника) у засідання господарського суду. В свою чергу, оскільки вказані витрати позивача документально підтверджується в розмірі 680,00 грн. (4 квитки по 170,00 грн.)( а.с. 168, а.с. 169, а.с.199), суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність обумовлених процесуальним законом підстав для покладення на відповідача витрат позивача щодо вартості квитків проїзду, необхідних для забезпечення явки адвоката (представника) у засідання господарського суду. При цьому, суд апеляційної інстанції враховує те, що судом першої інстанції ухвалою від 27.05.2016 було відмовлено позивачу у задоволенні клопотання щодо участі у справі в режимі відеоконференції з підстав недоведеності обставин неможливості особистої явки представника в судове засідання.

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному апелянтом рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 у справі № 918/155/16 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 у справі № 918/155/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 у справі № 918/155/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 918/155/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

А.І. Тищенко