ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року Справа № 914/712/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого (доповідач)

Алєєвої І.В.

Рогач Л.І.

за участю представників:
позивачаКінаш Д.В. за довіреністю від 07.11.2016
відповідачане з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлені належно)

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція з повернення боргів "Рубікон"
на постановувід 30.08.2016 р. Львівського апеляційного господарського суду
у справі№ 914/712/16 господарського суду Львівської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Агенція з повернення боргів "Рубікон"
доКам'яногірської сільської ради
простягнення коштів
В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ТОВ "Агенція з повернення боргів "Рубікон" звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до Кам'яногірської сільської ради про стягнення 37 015, 00 грн. з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 30.05.2016 р., з яких 4 180, 00 грн. 3% річних та 32 835, 00 грн. інфляційних втрат за період з 26.04.2015 р. по 27.05.2016 р. нарахованих на суму заборгованості за договором про виконання робіт № 1 від 19.11.2012 р., стягнутої за судовим рішенням господарського суду Львівської області у справі № 914/844/15 від 16.04.2015 р., з посиланням на приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач проти позовних вимог заперечував з мотивів відсутності його вини у несвоєчасній сплаті боргу.

Рішенням господарського суду Львівської області від 30.05.2016 р. (суддя: Манюк П.Т.) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Кам'яногірської сільської ради на користь ТОВ "Агенція з повернення боргів "Рубікон" 4 179, 67 грн. 3% річних та 9 050, 38 грн. інфляційних втрат за період з 26.04.2015 р. по 27.05.2016 р.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції на підставі приписів частини 1 статті 598, статті 599 та частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованоті, визначену у судовому рішенні господарського суду Львівської області від 16.04.2015 р. у справі 914/844/15 у розмірі 137 814,17 грн.

За апеляційною скаргою ТОВ "Агенція з повернення боргів "Рубікон" Львівський апеляційний господарський суд (судді: Костів Т.С., Малех І.Б., Желік М.Б.), переглянувши рішення господарського суду Львівської області від 30.05.2016 р. в апеляційному порядку, постановою від 30.08.2016 р. залишив його без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, ТОВ "Агенція з повернення боргів "Рубікон" подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 р. та рішення господарського суду Львівської області від 30.05.2016 р. скасувати, справу направити на новий розгляд, посилаючись на порушення судами вимог статті 625 Цивільного кодексу України щодо порядку визначення періоду, за який нараховується індекс інфляції, а саме з урахуванням квітня 2015 р.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника скаржника, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, рішенням господарського суду Львівської області від 16.04.2015 р. у справі № 914/844/15 були задоволені позовні вимоги ТОВ "Агенція з повернення боргів "Рубікон" до Камяногірської сільської ради Жовківського району Львівської області про стягнення з останньої 87 195,60 грн. основного боргу, 6 951,75 грн. 3% річних, 40 964,58 грн. інфляційних втрат на виконання умов договору №1, 2 702,24 грн. судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі (з урахуванням змін) є вимога ТОВ "Агенція з повернення боргів "Рубікон" про стягнення з Кам'яногірської сільської ради 37 015,00 грн., з яких: 3% річних у розмірі 4 372,00 грн. та інфляційних витрат у розмірі 32 850,00 грн за період з 26.04.2015 р. по 27.05.2016 р. на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частини 1 статті 598 Цивільного Кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Основні критерії належності виконання містяться у статтях 526 - 530 Цивільного кодексу України, відповідно до яких належно виконаним буде вважатися зобов'язання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, здійснено сторонами, відповідно до предмета виконання, у передбачений строк (термін), у визначеному місці та у належний спосіб.

Тобто, належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права і обов'язки сторін зобов'язання.

Таким чином, оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Ухвалюючи судові акти у даній справі, господарські суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про наявність підстав для стягнення спірної суми у розмірі 13 722,58 грн., з яких: 3% річних - 4 179,67 грн. та інфляційні втрати - 9 050,38 грн. за період з 26.04.2015 р. по 27.05.2016 р.

Проте, здійснюючи судовий розгляд справи, суди першої та апеляційної інстанції не дослідили та не перевірили розрахунок заявленої до стягнення суми на предмет підстави її нарахування.

Обмежившись посиланням на наявність простроченої заборгованості, розмір якої був визначений у рішенні господарського суду Львівської області від 16.04.2015 р. у справі № 914/844/15 (з урахуванням 3% річних, інфляційних втрат та судового збору), господарські суди попередніх інстанцій не врахували, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, згідно з вимогами статей 549, 625 Цивільного кодексу України, має здійснюватися саме на суму основного боргу.

Проте, як вбачається зі змісту судових актів, сума основного боргу була визначена позивачем з урахуванням 3% річних, інфляційних втрат та судового збору, стягнутих за судовим рішенням господарського суду Львівської області від 16.04.2015 р. у справі № 914/844/15 й, саме, з цієї загальної суми позивачем розраховувався розмір 3% річних та інфляційних втрат, заявлених останнім до стягнення у даній справі за період з 26.04.2015 р. по 27.05.2016 р., що суперечить вимогам вказаних норм діючого законодавства.

Наведене свідчить про те, що поза увагою судів залишилися питання, з якими пов'язане законне вирішення спору по суті, виходячи з предмету та підстав позову.

За приписами процесуального законодавства рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 43 цього Кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Проте, здійснюючи судовий розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції спір, у відповідності до визначених позивачем правових підстав для звернення до суду з позовом, на підставі дослідження всіх доказів у справі у їх сукупності та надання правомірної оцінки всім доводам та доказам сторін, виходячи з норм законодавства, розглянутий не був.

Оскільки в силу статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у даній справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 р. у справі № 914/712/16 та рішення господарського суду Львівської області від 30.05.2016 р. скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Касаційну скаргу задовольнити.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач