ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2016 р. Справа № 911/2625/16

Розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до Комунального підприємства Києво-Святошинська тепломережа

про стягнення 518232,99 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 14-96 від 18.04.2014 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 25.08.2016 року).

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Комунального підприємства Києво-Святошинська тепломережа про стягнення 518232,99 грн. з яких 188861,21 грн. пені, 29822,04 грн. 3% річних та 299549,74 грн. інфляційних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.08.2016 року порушено провадження у справі № 911/2625/16 та призначено справу до розгляду на 21.09.2016 року.

20.09.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позов № 2315 від 20.09.2016 року, яким останній проти позову заперечує, посилаючись на неналежність поданих доказів в обґрунтування позовних вимог, оскільки позов подано щодо Договору купівлі-продажу природного газу № 1448/14-ТЕ-17 від 25.12.2013 року, а документи в підтвердження позовних вимог надані по Договорі купівлі-продажу природного газу № 1448/14-ТЕ-41 від 25.12.2013 року, у звязку з чим, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судове засідання, яке відбулось 21.09.2016 року представник відповідача не зявився, позивач вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 17.08.2016 року не виконав, відповідач про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, у звязку з чим, розгляд справи відкладався до 11.10.2016 року.

В судовому засіданні 11.10.2016 року судом, у відповідності до ст. 77 ГПК України, оголошувалась перерва у розгляді справи на 18.10.2016 року.

18.10.2016 року через канцелярію суду позивачем подано заяву, де останній зазначив, що під час підготовки позовної заяви позивачем було допущено описку, а саме невірно вказано номер спірного договору, замість 1448/14-ТЕ-41, вказано 1448/14-ТЕ-17, у звязку з чим, просив вважати вірним номер спірного договору - 1448/14-ТЕ-41, яка прийнята та задоволена судом.

18.10.2016 року через канцелярію суду від представника позивача надійшли заперечення на відзив, в яких він зазначив про правомірність вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних та просив їх задовольнити.

В судове засідання, яке відбулось 18.10.2016 року представник позивача не зявився, вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 17.08.2016 року не виконав, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Розгляд справи відкладався до 01.11.2016 року.

Крім того, в судовому засіданні 18.10.2016 року відповідачем, в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, було подано клопотання про продовження строку розгляду спору, яке задоволено судом та продовжено строк розгляду спору.

19.10.2016 року через канцелярію Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 2475 від 19.10.2016 року, у якому він зазначив про відсутність правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних, у звязку з укладенням договорів про організацію взаєморозрахунків та просив суд відмовити позивачу в задоволені позову повністю.

В судовому засіданні 01.11.2016 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві, поданому 19.10.2016 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані ними докази, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

25.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець) та Комунальним підприємством Таращанської районної ради Києво-Святошинська тепломережа (Покупець) був укладений Договір № 1448/14-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір) в редакції Додаткових угод.

Відповідно п. 1.1 Договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно з УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а Покупець зобовязується прийняти і оплатити цей природний, на умовах цього Договору (п. 1.1 Договору).

Газ, що продається за Договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п. 1.2 Договору в редакції Додаткової угоди № 2 від 30.04.2014 року).

Згідно з п. 2.1 Договору Продавець передає Покупцеві з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року газ обсягом до 2153,030 тис. куб. м.

Додатковою угодою № 1від 15.12.2014 року до Договору, яка вступає в силу з дати її підписання, Сторони погодили, що ціна за 1000 куб. м. газу становить 1091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу. До сплати за 1000 куб. м. природного газу 1091,00 грн., крім того ПДВ 20 % - 218,20 грн., всього з ПДВ 1309,20 грн. без урахування ПДВ (п. 5.2 Договору).

Загальна сума вартості природного газу за цим Договором складається із сум вартості місячних поставок газу (п. 5.5 Договору).

Договір набирає чинності з дати підписання Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014 року, а в частині проведення розрахунків до повного їх здійснення (розділ 11 Договору).

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем, що на виконання умов Договору позивач поставив протягом січня-грудня 2014 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 2048820,74 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2014 року на суму 536449,94 грн., від 28.02.2014 року на суму 451019,40 грн., від 31.03.2014 року на суму 274594,22 грн., від 30.04.2014 року на суму 66839,90 грн., від 31.10.2014 року на суму 87202,18 грн., від 30.11.2014 року на суму 282072,38 грн., від 31.12.2014 року на суму 350641,72 грн., що знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до пп. 6.1 Договору Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планової обсягів газу протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Однак, відповідач своєчасно та в повному обсязі отриманий природний газ не оплатив, оплату за природний газ проводив з простроченням за наведені в розрахунку позову періоди.

Хоча, станом на день звернення до суду відповідачем заборгованість погашена, однак прострочення сплати є підставою для застосування до відповідача відповідальності за порушення зобовязання.

У звязку з несвоєчасною оплатою природного газу позивач просить стягнути з відповідача на підставі п. 7.2. Договору 188861,21 грн. пені (за період з 15.02.2014 року по 13.10.2014 року за актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014 року на суму 536449,94 грн., від 28.02.2014 року на суму 451019,40 грн., від 31.03.2014 року на суму 274594,22 грн., від 30.04.2014 року на суму 66839,90 грн.; за період з 15.11.2014 року по 14.07.2015 року за актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2014 року на суму 87202,18 грн., від 30.11.2014 року на суму 282072,38 грн., від 31.12.2014 року на суму 350641,72 грн.), а також, в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України, 29822,04 грн. 3% річних (за період з 15.02.2014 року по 13.10.2014 року за актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014 року на суму 536449,94 грн., від 28.02.2014 року на суму 451019,40 грн., від 31.03.2014 року на суму 274594,22 грн., від 30.04.2014 року на суму 66839,90 грн.; за період з 15.11.2014 року по 24.12.2015 року за актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2014 року на суму 87202,18 грн., від 30.11.2014 року на суму 282072,38 грн., від 31.12.2014 року на суму 350641,72 грн.) та 299549,74 грн. інфляційних (за період з лютого 2014 року по вересень 2014 року за актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014 року на суму 536449,94 грн., від 28.02.2014 року на суму 451019,40 грн., від 31.03.2014 року на суму 274594,22 грн., від 30.04.2014 року на суму 66839,90 грн.; за період з листопада 2014 року по листопад 2015 року).

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1. цього Договору Покупець зобовязується сплатити Продавцю крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочені платежу.

Як вбачається з п. 9.3. Договору, сторони погодили інший строк позовної давності за Договором в тому числі щодо стягнення заборгованості, штрафів, пені, річних та інфляційних протягом 5 років, що передбачено відповідною нормою ст. 259 Цивільного кодексу України.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач в ході розгляду спору надав відзив на позов, в якому не заперечував фактів прострочення оплати природного газу, однак просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що між відповідачем та позивачем були укладені Договори про організацію взаєморозрахунків № 796/30 від 14.10.2014 року на суму 1328903,46 грн. та № 557/375-в від 18.12.2015 року на суму 191951,84 грн., відповідно до яких, платіжними дорученнями № 21 від 16.10.2014 року на суму 1328903,46 грн., № 19 від 23.12.2015 року на суму 191951,84 грн. були перераховані кошти на рахунок позивача на погашення заборгованості за отриманий відповідачем природний газ у відповідності до п. 24 статті 14 та п. 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та п. 16 ст. 14 та ст. 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік".

Дослідивши викладені у відзиві обставини, судом встановлено, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року № 30 (далі - постанова КМ України № 30) та постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року № 375 (далі - постанова КМ України № 375), якими затверджено порядок та умови надання у 2014 році та 2015 році субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення,які надають населенню послуги з централізованого питного водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення/опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, між сторонами у справі, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області, Департаментом фінансів Київської облдержадміністрації, Управлінням фінансів Києво-Святошинської райдержадміністрації, Києво-Святошинською районною державною адміністрацією були укладені договори про організацію взаєморозрахунків № 796/30 від 14.10.2014 року (далі договір про організацію взаєморозрахунків № 796/30) та № 557/375-в від 18.12.2015 року (далі договір про організацію взаєморозрахунків № 557/375-в), предметом яких була організація та проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 статті 14 та п. 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та п. 16 ст. 14 та ст. 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік".

За умовами зазначених договорів сторони дійшли згоди погасити заборгованість відповідача за договором № 1448/14-ТЕ-41 від 25.12.2013 року на загальну суму 1520855,30 грн. (згідно договору № 796/30 від 14.10.2014 року на суму 1328903,46 грн. та згідно договору № 557/375-в від 18.12.2015 року на суму 191951,84 грн.).

Сторони в пунктах 3-11 (12) договорів про організацію взаєморозрахунків погодили порядок проведення взаєморозрахунків.

Зокрема, відповідно до пункту 7 договору про організацію взаєморозрахунків № 796/30 відповідач перераховує на рахунок позивача кошти у сумі 1328903,46 грн. для погашення заборгованості за спожитий газ згідно з договором № 1448/14-ТЕ-41 від 25.12.2013 року за 2014 рік.

У межах договору про організацію взаєморозрахунків № 796/30 відповідач перерахував на рахунок позивача суму заборгованості за Договором № 1448/14-ТЕ-41 від 25.12.2013 року за спожитий газ у розмірі 1328903,46 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 21 від 16.10.2014 року на суму 1328903,46 грн. (кошти надійшли на рахунок позивача 28.10.2014 року), копія якого наявна в матеріалах справи.

Зокрема, відповідно до пункту 8 договору про організацію взаєморозрахунків № 557/375-в відповідач перераховує на рахунок позивача кошти у сумі 191951,84 грн. для погашення заборгованості за спожитий газ 2014 року згідно з договором № 1448/14-ТЕ-41 від 25.12.2013 року.

У межах договору про організацію взаєморозрахунків № 557/375-в відповідач перерахував на рахунок позивача суму заборгованості за Договором № 1448/14-ТЕ-41 від 25.12.2013 року за спожитий газ у розмірі 191951,84 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 19 від 23.12.2015 року на суму 191951,84 грн. (кошти надійшли на рахунок позивача 25.12.2015 року), копія якого наявна в матеріалах справи.

Відповідно до підпункту 2 пункту 11 та підпункту 2 пункту 12 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони зобовязалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

У пунктах 16 та 17 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони визначили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору.

Інша частина заборгованості за Договором № 1448/14-ТЕ-41 від 25.12.2013 року в розмірі 527965,44 грн. погашена грошовими коштами, безпосередньо згідно умов Договору № 1448/14-ТЕ-41 від 25.12.2013 року.

Уклавши договір про організацію взаєморозрахунків № 796/30 від 14.10.2014 року та № 557/375-в від 18.12.2015 року, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за спожитий природний газ, відповідно до Договору № 1448/14-ТЕ-41 від 25.12.2013 року, отриманий за період, на який була нарахована пеня, 3 % річних та інфляційні, які є предметом розгляду у даній справі, а відтак для застосування санкцій, передбачених пунктом 7.2 Договору купівлі-продажу природного газу, та наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, необхідно щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 25.02.2015 у справі № 922/3596/14.

Таким чином, відповідач погасив заборгованість в сумі 1520855,30 грн. за спірним Договором купівлі-продажу природного газу за допомогою договору про організацію взаєморозрахунків № 796/30 від 14.10.2014 року на суму 1328903,46 грн. та згідно договору про організацію взаєморозрахунків № 557/375-в від 18.12.2015 року на суму 191951,84 грн., у звязку з чим, відповідно до п. 16 та 17 договорів про організацію взаєморозрахунків, сторони після виконання спірного договору купівлі-продажу природного газу, не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору.

За таких обставин, враховуючи наведені нормативні та законодавчі приписи, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 174589,19 грн. пені, 28371,32 грн. 3% річних та 262243,78 грн. інфляційних, нарахованих на вартість несвоєчасного оплаченого газу, який було поставленого в період січень 2014 року - квітень 2014 року та листопад 2014 року оплаченого в порядку, передбаченому договорами про організацію взаєморозрахунків, не відповідає вимогам статей 611, 612, 625 ЦК України, ст. 230 ГК України, а тому задоволенню не підлягає.

Щодо решти заявлених до стягнення сум пені, 3 % річних та інфляційних, котрі були нараховані позивачем у відповідності до 7.2 Договору купівлі-продажу природного газу та в порядку ст. 625 ЦК України на суми поставленого газу, який оплачувався відповідачем самостійно власними коштами, суд зазначає, що здійснивши перерахунок решти сум пені та 3 % річних, дійшов до висновку, що вони є арифметично вірними, у звязку з чим, до стягнення з відповідача підлягає 14272,02 грн. пені та 1450,72 грн. 3 % річних.

Що до решти сум інфляційних, суд зазначає, що здійснивши перерахунок, судом було виявлено арифметичні помилки в сумах на які позивач здійснював нарахування інфляційних втрат за періоди грудень 2014 року, січень лютий 2015 року. Судом було здійснено правильний розрахунок інфляційних, згідно з якими з відповідача підлягає стягненню 36418,31 грн. інфляційних.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 52141,05 грн. з яких 14272,02 грн. пені та 1450,72 грн. 3 % річних та 36418,31 грн. інфляційних. В решті позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідач має відшкодувати позивачу витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовних вимогам.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства Києво-Святошинська тепломережа (08150, Київська обл., м. Боярка, вул. 50 років Жовтня, 9, код 23576122) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077720) 14272 (чотирнадцять тисяч двісті сімдесят два) грн. 02 коп. пені та 1450 (одна тисяча чотириста пятдесят) грн. 72 коп. 3 % річних та 36418 (тридцять шість тисяч чотириста вісімнадцять) грн. 31 коп. інфляційних та 782 (сімсот вісімдесят два) грн. 11 коп. судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 17.11.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін