РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2016Справа №910/16191/16
За позовом Приватного видавничого підприємства «Центр Європи»

до Публічного акціонерного товариства «ДАТ «Чорноморнафтогаз»

про стягнення 25 585,59 грн.

Суддя В.О. Демидов

Представники сторін:

від позивача Ничка Ю.В. (дов. від 24.06.2016);

від відповідача Поник В.В. (дов. № 7 від 04.04.2016);

Потатуєв В.П. (дов. №28 від 01.12.2015)

встановив :

01.09.2016 Приватне видавниче підприємство «Центр Європи» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДАТ «Чорноморнафтогаз» про стягнення 27 849,71 грн., з яких 25 580,56 грн. інфляційних втрат та 2269,15 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.04.2013 між сторонами було укладено договір поставки №477, проте відповідач свої зобовязання щодо своєчасної оплати отриманого товару належним чином не виконав, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у розмірі 50 750,00 грн., яка була стягнута рішенням господарського суду м. Києва від 11.08.2015. Посилаючись на те, що відповідачем заборгованість за договором поставки №477 не сплачена, а рішення суду не виконано, позивач просить стягнути з нього на свою користь 25 580,56 грн. інфляційних втрат та 2269,15 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.09.2016 порушено провадження у справі №910/16191/16, розгляд справи призначено на 22.09.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.09.2016 у зв'язку із неявкою представника позивача, невиконанням сторонами вимог ухвали суду про порушення провадження у справі, розгляд справи відкладено на 20.10.2016.

20.10.2016 відповідачем подано клопотання про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.10.2016, враховуючи необхідність витребування доказів по справі, розгляд справи відкладено на 01.11.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.11.2016 задоволено клопотання позивача та відповідача про продовження строку вирішення спору у справі, продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів, розгляд справи відкладено на 16.11.2016.

14.11.2016 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, за змістом якого заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що у сертифікаті Торгово-промислової палати України № 2018 від 03.12.2014 про форс-мажорні обставини, засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) для ПАТ ДАК «Чорноморнафтогаз» з 27.02.2014 та зазначено, що дату закінчення їх терміну встановити неможливо. Також ПАТ ДАК «Чорноморнафтогаз» вказує на те, що підприємство є стратегічним об'єктом, заснованим на державній власності, грошові кошти та рухоме майно якого арештовані, а нерухоме майно знаходиться на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, у зв'язку з чим відповідач позбавлений можливості розпоряджатися належними йому активами.

16.11.2016 позивач через загальний відділ діловодства суду подав додаткові докази для долучення до матеріалів справи та заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 25 585,59 грн., з яких 23 649,59 грн. інфляційні втрати та 1936 грн. 3% річних.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року № 18 (далі - Постанова) передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Згідно з п. 3.11 Постанови ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як, зокрема, збільшення або зменшення розміру позовних вимог.

Судом встановлено, що уточнення позовних вимог, надані позивачем, фактично є заявою про зменшення розміру позовних вимог, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а тому приймається судом до розгляду.

Отже, новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є: 25 585,59 грн., з яких 23 649,59 грн. інфляційні втрати та 1936 грн. 3% річних.

У судове засідання 16.11.2016 з'явилися представники сторін, надали пояснення по суті справи.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 16.11.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.08.2015 у справі №910/12477/15 за позовом Приватного видавничого підприємства «Центр Європи» до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» про стягнення 66 863,75 грн. позовні вимоги задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на користь Приватного видавничого підприємства «Центр Європи» суму основного боргу у розмірі 50 750,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 12 636,75 грн., 3 % річних у розмірі 2 747,51 грн., оплату за послуги адвоката у розмірі 1 650,00 грн., витрати, пов'язані із розглядом справи у розмірі 1 749,21 грн. та судовий збір у розмірі 1 827,00 грн., розстрочивши виконання рішення наступним чином: до 11.09.2015 - 11 360,47 грн., до 11.10.2015 - 12 000,00 грн., до 11.11.2015 - 12 000,00 грн., до 11.12.2015 - 12 000,00 грн., 11.01.2016 - 12 000,00 грн., 11.02.2016 - 12 00,00 грн.

У вищезазначеному рішенні господарського суду міста Києва від 11.08.2015 у справі №910/12477/15 встановлено, що 23.04.2013 між Приватним видавничим підприємством «Центр Європи» (постачальник) та ПАТ ДАТ «Чорноморнафтогаз» (покупець) було укладено договір поставки за № 477.

Судом встановлено, що позивач належним чином виконав зобов'язання за договором поставки № 477 від 23.04.2013, що підтверджується накладною №62409 від 31.05.2013 і актом прийому-передачі, проте відповідачем сплачено лише 15 000,00 грн., у зв'язку із чим відповідачем в порушення умов п. 4.2 договору, не повністю виконано зобов'язання щодо оплати отриманого товару у строк, встановлений договором, а тому за останнім склалась заборгованість у розмірі 50 750,00 грн.

За порушення строків здійснення оплати, позивачем нараховано відповідачу 3% річних у розмірі 2 747,51 грн. за період з 11.06.2013 до 04.02.2015 та інфляційні втрати за 2014 рік.

Відповідно до ч. 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідачем заборгованість за договором поставки №477 не сплачена, а рішення суду не виконано, у зв'язку із чим позивач на підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача на свою користь 23 649,59 грн. інфляційних втрат та 1 936 грн. 3% річних.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 у справі №910/12477/15 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 у справі №910/12477/15, судом розстрочено виконання рішення наступним чином: до 11.09.2015 - 11 360,47 грн., до 11.10.2015 - 12 000,00 грн., до 11.11.2015 - 12 000,00 грн., до 11.12.2015 - 12 000,00 грн., 11.01.2016 - 12 000,00 грн., 11.02.2016 - 12 00,00 грн.

Крім того, ухвалою господарського суду міста Києва від 17.05.2016 у справі №910/12477/15 задоволено заяву ПАТ ДАТ «Чорноморнафтогаз» про відстрочку виконання рішення суду, відстрочено виконання рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 у справі №910/12477/15 до 10.01.2017.

Таким чином виконання рішення суду від 11.08.2015 було розстрочено до 11.02.2016, а ухвалою господарського суду міста Києва від 17.05.2016 - відстрочено до 10.01.2017.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення, аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011р. за №13/210/10 та від 12.09.2011р. за №6/433-42/183 і постанові Вищого господарського суду України від 16.03.2011р. за №11/109.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, відповідно до частини 4 статті 219 ГК України сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у разі порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

За загальним правилом обов'язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов'язання є вина особи, яка його порушила (частина 1 статті 614 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини 1 статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

За змістом частини 2 статті 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, із наведеного вбачається, що для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання згідно зі статтями 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов'язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв'язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про визначення критеріїв віднесення об'єктів державної власності до таких, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» від 03.11.2010 року № 999 до об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, належать, в тому числі, підприємства паливно-енергетичного комплексу, які забезпечують цілісність об'єднаної енергетичної системи України, зокрема, диспетчерське (оперативно-технологічне) управління зазначеною системою, експлуатують магістральні та міждержавні електричні мережі; атомні електростанції; гідроелектростанції з греблями, що забезпечують водопостачання споживачам; гідроакумулюючі електростанції та гідроелектростанції (крім малих гідроелектростанцій); підприємства, що провадять діяльність з транспортування магістральними газо- та нафтопроводами і зберігання у підземних нафто- та газосховищах.

За приписами Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» від 03.03.2015 року № 83 Публічне акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» віднесено до категорії стратегічних підприємств паливно-енергетичного комплексу.

У відповідності з ч. 3 ст. 14, ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України, зокрема, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю.

Отже, державою здійснюються всі можливі заходи для забезпечення діяльності підприємств паливно-енергетичного комплексу на належному рівні, що фактично обумовлено забезпеченням підприємствами паливно-енергетичного комплексу життєво важливих суспільних інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2012 року № 18-рп/2012 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІД Конс» щодо офіційного тлумачення положень п. 15 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв'язку з положеннями ч. 1 ст. 41, ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 115 ГПК України, п.п. 1.3, 1.4 ст. 1, ч. 2 ст. 2, абз. 6 п. 3.7 ст. 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем подано Сертифікат №2018 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 03.12.2014, відповідно до якого Торгово-промисловою палатою України засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 27.02.2014 Публічному акціонерному товариству «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», на момент видачі сертифікату форм-мажорні обставини тривають і дату закінчення їх терміну встановити неможливо.

Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що відповідач звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за договором поставки №477, оскільки настали обставини непереборної сили, які не існували на момент підписання договору і виникли незалежно від сторін.

Отже вимоги позивача про стягнення з відповідача 23 649,59 грн. інфляційних втрат та 1 936 грн. 3% річних задоволенню не підлягають.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з покладенням судових витрат в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Повне рішення складене та підписане 21.11.2016.

Суддя В.О. Демидов