КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2016 р. Справа№ 925/124/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Чуганська А.Г. - представник за дов. №1 від 04.01.2016 року;

від третьої особи: Сивокінь С.С. - представник за дов. №184-К-О від 20.01.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.03.2016 року

по справі № 925/124/16 (суддя Васянович А.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Святослав"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віль-Транс-Сервіс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Святослав" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віль-Транс-Сервіс" (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - третя особа) про витребування у відповідача сільськогосподарської техніки, а саме:

- комбайн зернозбиральний САSЕ 2388, 2008 р.в., номер заводський НАJ300733, номер державної реєстрації 20126 СА, балансовою вартістю 500 000,00 грн;

- жатку 7,5 Флекс, п.с. 7,5 для збору соняшнику, балансовою вартістю 197 500 грн. 00 коп.;

- рапсовий стіл 7,6 м., балансовою вартістю 10 000,00 грн;

- візок для перевезення жатки, балансовою вартістю 7 500,00 грн.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що оскільки договори купівлі - продажу №07.04/09-1 та 07.04/09-2 від 07.04.2009 року укладені між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси - Дніпро" були визнані недійсними, то застосовуються наслідки недійсності правочину передбачені ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України. Водночас частина майна, яка відчужувалася за вищевказаними правочинами в подальшому була продана Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси Дніпро" відповідачу відповідно до договору купівлі - продажу №7 від 04.09.2010 року. В зв'язку з чим на підставі ст. ст. 387, 1212 Цивільного кодексу України позивач просив суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача спірне майно.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 15.02.2016 року порушено провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк".

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.03.2016 року у справі №925/124/16 у позові відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Черкаської області неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема незастосування судом першої інстанції до даних правовідносин норм ст.ст. 387, 388, 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, скаржник вказав, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, що відповідач є добросовісним набувачем придбаного ним у Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаси-Дніпро» за відплатним договором майна.

Також, скаржник, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, посилається на правову позицію Верховного Суду України, що міститься в постановах від 11.06.2014 року № 6-52цс14 та від 24.06.2015 року № 6-251цс15 а саме, що якщо майно вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, то слід вважати, що таке майно вибуло з володіння власника поза його волею.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2016 року у справі № 925/124/16. апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" прийнята до провадження.

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2016 року, у зв'язку з припиненням повноважень головуючого судді (судді-доповідача) Федорчука Р.В., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 925/124/16 колегію суддів у складі: головуючого судді: Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Коротун О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2016 року у справі № 925/124/16 апеляційна скарга прийнята до провадження у визначеному складі суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.10.2016 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 08.11.2016 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У судовому засіданні 08.11.2016 року представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Черкаської області від 22.03.2016 року по справі №925/124/16 залишити без змін а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" без задоволення.

Представник позивача у судове засідання 08.11.2016 року не з'явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 18.10.2016 року на відповідну адресу.

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 встановлює, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, враховуючи, що судом явка уповноважених представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, позивач не скористався належними йому процесуальними правами приймати участь в судовому засіданні 08.11.2016 року, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 22.03.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

07.04.2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Святослав" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси - Дніпро" (покупець) було укладено договір купівлі - продажу за №07.04/09-2, відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупця сільськогосподарську техніку згідно з умовами оплати, які викладені в п. 3.3.

Найменування товару, його кількість, ціна товару в гривнях, строк передачі товару покупцю та базис поставки, а також інші умови, визначені крім тексту цього договору також і в додатку №1, який є невід'ємною частиною договору (п. 2.2 договору).

Згідно акту приймання - передачі від 07.04.2009 року позивачем було передано Товариству з обмеженою відповідальністю "Черкаси - Дніпро" наступну сільськогосподарську техніку:

- комбайн зернозбиральний САSЕ 8010 сер. №НАJ 202064 -1 шт.;

- комбайн зернозбиральний САSЕ 8010 сер. № НАJ 202712 - 1 шт.;

- комбайн зернозбиральний САSЕ ІН-2388 сер. № НАJ 300 733 - 1 шт.;

- комбайн зернозбиральний САSЕ ІН 2388 сер. № НАJ 300739 - 1 шт.;

- трактор колісний САSЕ МХ 310 сер. №Z7RZ02638 - 1 шт.;

- трактор колісний САSЕ МХ 310 сер. № Z7RZ 03084 - 1 шт.;

- трактор колісний САSЕ IX SТХ 535 сер. № Z8F109139- 1шт.

В подальшому 04.09.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси - Дніпро" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Віль-Транс-Сервіс" було укладено договір купівлі - продажу №7 згідно якого, відповідачем було придбано комбайн зернозбиральний САSЕ 2388, 2008 р.в., номер заводський НАJ300733, жатку 7,5 Флекс, п.с. 7,5 для збору соняшнику, рапсовий стіл 7,6 м. та візок для перевезення жатки. Вартість придбаного майна складала 3978000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2013 року у справі №04/01/11, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 12.08.2014 року, визнано недійсними укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Святослав" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро" договори купівлі-продажу від 07.04.2009 року №07.04/09-1 та №07.04/09-2.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 21.03.2012 року у справі №16/5026/1607/2011, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2012 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2013 у справі №04/01/11, були встановлені такі обставини:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (банк) і Товариство з обмеженою відповідальністю "Святослав" (позичальник) уклали між собою два кредитні договори від 11.01.2008 року №КС-242Д з кредитним лімітом у сумі 720 505,20 доларів США і від 14.07.2008 року № КС-310Д з кредитним лімітом у сумі 915 000,00 доларів США; для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитними договорами від 11.01.2008 року № КС-242Д і від 14.07.2008 року № КС-310Д Товариство з обмеженою відповідальністю "Святослав" (заставодавець) і Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (заставодержатель) уклали між собою два договори застави від 11.01.2008 року № КС -242Д-ДЗ1 і від 14.07.2008 року № КС-310Д-ДИ, за якими заставодавець передав у заставу заставодержателю майнові права на отримання сільськогосподарської техніки (товару) за укладеними Товариством з обмеженою відповідальністю "Святослав" з Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НовоФарм" договорами (контрактами) поставки сільськогосподарської техніки від 18.06.2007 року №Н-133Т-07 і від 06.04.2008 року №Н-233Т-08 з умовою, що після отримання заставодавцем цієї сільськогосподарської техніки вона стає предметом застави; За відповідними актами приймання-передачі Товариство з обмеженою відповідальністю "Святослав" отримало від Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НовоФарм" вказану у договорах застави від 11.01.2008 року № КС -242Д-ДЗ1 і від 14.07.2008 року № КС-310Д-ДИ сільськогосподарську техніку.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлені рішенням господарського суду Черкаської області від 21.03.2012 року у справі №16/5026/1607/2011 і постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2013 року у справі №04/01/11 обставини не підлягають доведенню при розгляді даної справи, а самі ці судові рішення відповідно до ч. 5 ст. 123 Конституції України та ст. 115 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частина 5 ст. 12 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, спірне майно було придбане відповідачем на підставі договору купівлі - продажу від 04.09.2010 року №7.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, володілець майна є добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до зазначеної норми набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. При цьому, ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, тобто за змістом цієї норми добросовісність набувача презюмується.

Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 Цивільного кодексу України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Отже, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, пунктами 1-3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України від 16.08.2016 року за №925/125/16).

Виходячи з аналізу наведених норм та враховуючи встановлені судами обставини (в тому числі у справах №16/5026/1607/2011 та № 04/01/11 відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України) обґрунтованим та правомірними є в даному випадку висновки суду першої інстанції про те, що ТОВ "Віль-Транс-Сервіс", яке набуло спірне майно як вільне від обтяження, є добросовісним набувачем сільськогосподарської техніки .

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, що відповідач є добросовісним набувачем придбаного ним у Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаси-Дніпро» за відплатним договором майна.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

В пункті 2.15. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином. У зв'язку з цим не підлягають задоволенню позови власників (володільців) майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним. У відповідних випадках майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, позовів відповідно до статей 387 - 390 або глави 83 Цивільного кодексу України, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. При цьому необхідно мати на увазі, що добросовісність набувача майна в силу частини п'ятої статті 12 названого Кодексу презюмується.

Відповідач є добросовісним набувачем придбаного ним у Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро" за відплатним договором майна, тому позивач може витребувати це майно від відповідача лише з підстав, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України. У даному випадку такі правові підстави відсутні.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що суду першої інстанції неправомірно не застосував до спірних правовідносин норми ст.ст. 388, 389 Цивільного кодексу України.

Крім того, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач набув спірне майно не за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, а за власний рахунок і за наявності достатньої правової підстави - договору купівлі-продажу від 04.09.2010 року за №7.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, з визнанням недійсними укладених між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро" договорів купівлі-продажу від 07.04.2009 року №07.04/09-1 та №07.04/09-2 у позивача не виникло права на витребування від відповідача придбаної ним у Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаси-Дніпро" за відплатним договором купівлі - продажу сільськогосподарської техніки.

Тобто, на момент звернення позивача до суду першої інстанції, відповідач володіє спірним майном законно, а саме на підставі чинного договору купівлі - продажу.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання скаржника на правову позицію, що міститься в постановах Верховного Суду України від 11.06.2014 № 6-52цс14 та від 24.06.2015 № 6-251цс15, оскільки, правова позиція Верховного Суду України, що міститься у вищезазначених постановах, а саме, що якщо майно вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, то слід вважати, що таке майно вибуло з володіння власника поза його волею, не стосується даної правової ситуації.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо залишення без розгляду заяви відповідача про сплив позовної давності, оскільки в позові було відмовлено з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення .

Так, в даному випадку, апелянт, всупереч вимог вказаної норми закону, не надав суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, заявлених в апеляційній скарзі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду Черкаської області від 22.03.2016 року у справі №925/124/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 22.03.2016 року у справі №925/124/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/124/16 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

О.М. Гаврилюк