РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2016Справа №910/15843/16

За позовом Київської міської ради

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду міста Києва надійшли позовні вимоги Київської міської ради (далі - позивач) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.08.2016 було порушено провадження у справі № 910/15843/16, розгляд справи призначено на 28.09.2016.

28.09.2016 представник позивача у судове засідання з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 31.08.2016 позивач не виконав.

28.09.2016 представник відповідача у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 31.08.2016 відповідач не виконав.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.09.2016 розгляд справи було відкладено на 19.10.2016.

19.10.2016 представники сторін у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Київська міська рада (далі - позивач) у своїй позовній заяві просить суд зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) звільнити земельну ділянку площею 282,7 кв. м. та земельну ділянку орієнтовною площею 0,13 га, територія якої частково потрапляє до прибережної захисної смуги (АДРЕСА_2) та повернути їх Київській міській раді, привівши їх у придатний для використання стан шляхом звільнення їх від будівель та споруд у місячний термін з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У ст. 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Розпорядження землями комунальної власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до ст. 9 Земельного кодексу України, відносяться до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу.

Отже, єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в м. Києві для громадян та юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

При цьому, ст. 126 Земельного кодексу України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 189 Земельного кодексу України, ст. 20 Закону України "Про охорону земель" самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було проведено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_2, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 24.09.2015 № 487/02.

Вищезазначеним обстеженням встановлено, що земельна ділянка, орієнтовною площею 0,16 га по АДРЕСА_2 частково огороджена, на ділянці розташовано комплекс будівель і споруд, які використовуються під заклад громадського харчування "Кара-кум". Частина зазначеного комплексу (нежитлова будівля з прибудовою площею 282,7 кв. м.) належить відповідачу, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач також зазначає, що крім земельної ділянки, на якій розташована нежитлова будівля з прибудовою площею 282,7 кв. м., відповідач використовує земельну ділянку орієнтовною площею 0,13 га, територія якої частково потрапляє до прибережної захисної смуги, що затверджена рішенням Київської міської ради від 26.02.2010 № 33/3471 «Про затвердження проектів прибережних захисних смуг водних об'єктів м. Києва».

Рішенням Київської міської ради від 26.02.2010 № 33/3471 затверджено проект прибережних захисних смуг водних об'єктів м. Києва у Дарницькому районі.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України за основним цільовим призначенням до земель водного фонду належать землі, зайняті, у тому числі і прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

З статті 85 Водного кодексу України вбачається, що у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об'єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Згідно з ч. 5 ст. 88 Водного кодексу України землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 89 Водного кодексу України у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Із зазначеного вище слідує, що на територію земельної ділянки площею 0,13 га по АДРЕСА_2 частково поширюються обмеження щодо використання земельних ділянок, які знаходяться в межах прибережних захисних смуг.

Всупереч вищезазначеним нормам чинного законодавства України, відповідач фактично користується земельною ділянкою орієнтовною площею 0,13 га, територія якої частково потрапляє до прибережної захисної смуги, та земельною ділянкою, на якій розташована нежитлова будівля з прибудовою площею 282,7 кв. м., без документів, що посвідчують право власності на них чи користування ними.

Позивач у позовній заяві зазначає, що рішень щодо передачі вказаних земельних ділянок у власність чи користування не приймав, тому документи, що посвідчують право власності відповідача на вищезазначені земельні ділянки чи право користування відсутні.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з п. б ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно з ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не було надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача, викладених у позовній заяві.

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги до відповідача про звільнення земельної ділянки площею 282,7 кв. м. та земельної ділянки орієнтовною площею 0,13 га, територія якої частково потрапляє до прибережної захисної смуги, та щодо приведення їх у придатний для використання стан шляхом звільнення їх від будівель та споруд є законними та обґрунтованими.

Натомість, вимога позивача вчинити вищезазначені дії у місячний термін з дня набрання законної сили судовим рішенням є необґрунтованою, оскільки жодним нормативно-правовим актом не передбачено такого застереження, а також враховуючи те, що судові рішення виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про звільнення земельної ділянки площею 282,7 кв. м. та земельної ділянки орієнтовною площею 0,13 га, територія якої частково потрапляє до прибережної захисної смуги (АДРЕСА_2) та повернення їх Київській міській раді привівши їх у придатний для використання стан шляхом звільнення їх від будівель та споруд у місячний термін з дня набрання законної сили судовим рішенням підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) звільнити земельну ділянку площею 282,7 кв. м. та земельну ділянку орієнтовною площею 0,13 га, територія якої частково потрапляє до прибережної захисної смуги (АДРЕСА_2) та повернути їх Київській міській раді (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ідентифікаційний код 22883141) привівши їх у придатний для використання стан шляхом звільнення їх від будівель та споруд.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Київської міської ради (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ідентифікаційний код 22883141) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 756 (дві тисячі сімсот п'ятдесят шість) грн 00 коп.

Повне рішення складено 15.11.2016.

Суддя О.В. Нечай