ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 листопада 2016 р. Справа № 903/769/16

за позовом: Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю НОВУС-Н, м.Луцьк

про стягнення 1208,08 євро, що еквівалентно 34600,75грн.

Суддя Дем'як В.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 довіреність від 31.10.2016р

від відповідача: ОСОБА_3 довіреність за вих. №80 від 07.11.2016р., ОСОБА_4 довіреність за вих. №80 від 07.11.2016р.

В судовому засіданні 08.11.2016р. на підставі ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 22.11.2016р. до 15:00 год. для подачі відповідачем письмових пояснень по суті позову.

Суть спору: позивач Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю НОВУС-Н про стягнення 1208,08 євро що еквівалентно 34600,75грн. заборгованості, в т.ч.: 1200євро, що еквівалентно 34369,33грн. основної заборгованості та 8,08євро, що еквівалентно 231,42грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог Фізична особа підприємець ОСОБА_1 посилається на невиконання відповідачем умов договору-заявки №150216/7/8 від 26.02.2016р. щодо перевезення вантажів в міжнародному сполученні.

В підтвердження позовних вимог позивач посилається на договір-заявку №150216/7/8 від 26.02.2016р., CMR A№440752 від 18.07.2016р., CMR від 21.07.2016р., претензію №1 від 09.09.2016р., свідоцтво про реєстрацію транспортних засобів СХТ 548769, СХТ 548770, свідоцтво про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_1, виписку з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців серії ААБ №735671, свідоцтво платника єдиного податку серії А №254542 від 15.05.2012р., свідоцтво про членство в асоціації міжнародних автомобільних перевізників України від 04.07.2008р., свідоцтво професійної компетентності з курсу менеджер автомобільних перевезень вантажів і пасажирів у національному та міжнародному сполученні згідно положень Конвенції МПД №095308712 від 1975р., рішення державної служби України з безпеки на транспорті №53 від 22.02.2016р., відзив ТзОВ «НОВУС-Н» (оригінали документів оглянуті в судовому засіданні).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обємі.

Представник відповідача подав відзив за вх. №01-54/10595/16 від 22.11.2016р., в якому просить суд відмовити ФОП ОСОБА_1 в позові повністю з огляду на наступне:

- відповідно до позовної заяви - 15.07.2016р. відповідачем було направлено на електронну адресу позивача договір-заявку 150216/7/8 на перевезення вантажу, яка в подальшому була, нібито, підписана та прийнята до виконання;

- згідно твердження позивача, саме на підставі Договору, позивачем було здійснено перевезення вантажу згідно з умовами договору, а саме - перевезено дрова в ящиках з с. Павлівки Івано-Франківської області до місця призначення, що знаходиться за адресою: DАХА, 83112, Fransdorf, Germany, що підтверджується відповідними накладними, які були видані;

- ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу України, передбачено момент підтвердження договору перевезення вантажу - а саме: шляхом складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами);

- у даному випадку це є міжнародна автомобільна накладна (СМR), яка є товарно-транспортною накладною, що застосовується при міжнародних вантажних автомобільних перевезеннях. Цей документ використовується країнами, що приєдналися до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів. Україна є такою країною відповідно до Закону № 57 «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів»;

- згідно ст. 4 Конвенції, договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка і є міжнародним перевізним документом, що відображає шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення;

- відповідно до ст. 5 глави III Конвенції міжнародну автомобільну накладну (СМR) складають у трьох оригінальних примірниках. їх підписують вантажовідправник і перевізник. Перший примірник накладної передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій зберігається транспортером.

- такий екземпляр міжнародної автомобільної накладної (СМR), що залишився у підприємства-експедитора, є (разом з іншими документами) первинним документом, що підтверджує факт надання транспортно- експедиційних послуг. Цей документ поряд з іншими первинними документами (регістрами бухгалтерського обліку тощо) є підтвердженням для включення витрат підприємства-експедитора, повязаних із здійсненням власної господарської діяльності, до складу витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування. При цьому зауважує, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не належать до витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу);

- таким чином, у разі, якщо Позивач переконаний в тому, що він надавав послуги з перевезення саме Відповідачу, повинен був надати останньому Акт наданих послуг. Адже акт це первинний документ, який підтверджує факт надання послуг.

- акт надання послуг має підтверджувати факт здійснення господарської операції - отримання послуг. Отже, такий акт має бути оформлений лише після закінчення надання послуг Перевізником. Однак такого акту Позивачем надано не було, як і, власне, СМR;

- доводить, що оскільки відсутні документи, які підтверджують факт здійснення Позивачем перевезення вантажу, довірений йому саме Відповідачем, то відповідно, відсутні правові підстави для стягнення з Відповідача на користь Позивача 1208,08 євро, що згідно офіційного курсу НБУ становить - 34 600,75 грн.;

- відповідно до Договору, наданого Позивачем, виконання розрахунку між Позивачем та вантажоотримувачем повинне було бути шляхом сплати готівкових коштів останнім на місці отримання вантажу;

- позивач, з невідомих причин, стверджує про те, що саме Відповідач повинен оплатити перевезення, яке здійснював Позивач на користь стороннього вантажовідправника.

Відповідач вважає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що саме Відповідач повинен оплатити послуги Позивача з перевезення вантажу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, господарський суд,-

в с т а н о в и в:

26 лютого 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новус -Н» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір-заявку №150216/7/8 у відповідності до якого відповідач замовив у позивача послуги з перевезення вантажів в міжнародному сполученні за маршрутом: с.Павлівка, Івано-Франківськ (Україна) - DАХА, 83112, Fransdorf, Germany (Німеччина) автомобілем Скания, державний номер НОМЕР_1, ВС 5395 ХР. Вартість вартість перевезення становить 1100 євро (а.с.10). Договір заявка №150216/7/8 підписаний уповноваженими сторонами та скріплений мокрими печатками.

15 липня 2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВУС-Н» направило на електронну адресу ФОП ОСОБА_1 договір-заявку 150216/7/8 на перевезення вантажу, яка в подальшому була прийнята до виконання (а.с.59).

На виконання договору-заявки №150216/7/8 ФОП ОСОБА_1 здійснив перевезення вантажу згідно з умовами договору, а саме - перевезено дрова в ящиках з с. Павлівни Івано-Франківської області до місця призначення, що знаходиться за адресою: DАХА, 83112, Fransdorf, Germany, що підтверджується товаро-транспортною накладною міжнародного зразка (CMR) №440752, завірена печаткою вантажоотримувача (а.с.11), (оригінал договору та CMR були оглянуті в судовому засіданні).

Згідно з умовами договору-заявки 150216/7/8 на перевезення вантажу, вартість перевезення становить 1100 євро та оплачується готівкою на місці розвантаження вантажу.

Представник позивача в судовому засіданні стверджує, що під час виконання перевезення було погоджено між сторонами додатковий маршрут, у звязку із чим загальна ціна договору зросла на 100 Євро, що також було погоджено сторонами договору перевезення вантажу та підтверджується СМR А № 440752, згідно якої перед кінцевою точкою, необхідно було заїхати на розмитнення вантажу в Gorlits-Ludwigsdorf, що призвело до збільшення відстані здійсненого маршруту.

Доводи про збільшення вартості перевезення саме на 100 євро не підтверджені відповідними доказами, як на підставу позивач посилається на листування з електронної адреси.

Між тим, згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

22.07.2016 р. вантаж було отримано в місці призначення, що підтверджується СМR від 21.07.2016р. (а.с.12), однак за здійснення перевезення відповідач оплату не здійснив.

Додатково дана обставина підтверджується відзивом ТзОВ «НОВУС-Н» розміщеному на сайті lаrdі-trans.com.

09.09.2016 р. позивач надіслав директору ТзОВ «НОВУС-Н» претензію № 1 (а.с13) з проханням перерахувати заборгованість за договором-заявкою 150216/7/8 у розмірі 1200 євро та попередженням, що у разі невиконання заявлених у цій претензії вимог у повному обсязі ми будемо змушені звернутися до господарського суду за захистом своїх прав.

Претензія була отримана ТзОВ «НОВУС-Н» 14.09.2016 р., що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.14), однак остання залишена відповідачем без відповіді та належного реагування.

Відповідач взяті на себе, згідно договору-заявки №150216/7/8 у міжнародному сполученні зобовязання в частині проведення розрахунків не виконав, в звязку з чим у останнього виникла заборгованість, котра на момент розгляду справи становить 1100,00 євро.

Відповідно до ст. 144 Господарського кодексу України, ст.11 Цивільного кодексу України обовязки субєктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зміст договору, взятих зобов'язань в ньому свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини, які мають ознаки договору перевезення автомобільним транспортом, які регулюються ст.908 - 924 ЦК України, ст.306 - 314 ГК України, Законом України "Про автомобільний транспорт", Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року.

Відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м. Женева.

Частиною 1 статті 1 Конвенції встановлено, що вона застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою автомобілів у випадку, коли місце прийняття до перевезення вантажу та місце, передбачене для його здачі, знаходяться на території двох різних держав, одна з яких є учасником Конвенції.

У відповідності до статтей 4 та 9 Конвенції: договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником; із зазначеною нормою кореспондується і частина 2 статті 307 Господарського кодексу України.

Згідно ст.307, ст.314 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та віддати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної) відповідно до вимог законодавства. Перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача сталися не з його вини.

Згідно ст. 509 ЦК України, - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно - правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 916 ЦК України, за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобовязання. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевіривши методику та правильність розрахунків позивача здійснених за допомогою встановленої в господарському суді системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга Закон" щодо нарахування 231,42грн. - 3% річних, які нараховані за період з 22.07.2016р. по 11.10.2016р., погоджується з ними частково, вважає, що останні підставні та підлягають до часткового задоволення в сумі 210,84 грн., в іншій частині стягнення 3% річних в розмірі 20,58 грн. слід відмовити, оскільки останні безпідставно.

При цьому, судом взято до уваги, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю НОВУС-Н за договором-заявкою №150216/7/8 від 26.02.2015р., підтверджені матеріалами справи, відповідачем не спростовані підлягають задоволенню в сумі 1100,00євро, що еквівалентно 31283,73грн. та 210,84грн.- 3% річних. В решті позову слід відмовити.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору пропорційно до суми задоволених вимог в сумі 1254,29грн. відповідно до ст. 49 ГПК України слід покласти на нього.

Керуючись ст.ст. 144, 193, 306-314 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 554, 610, 908-924 Цивільного кодексу України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю НОВУС-Н (43020, м.Луцьк, вул.Єршова,11, оф.311, ) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (79032, м.Львів, вул. Дж.Вашингтона,17/43, код ЄДРПОУ НОМЕР_2) 1100 євро, що еквівалентно 31283,73грн. основного боргу, 210,84грн.- 3% річних та 1254,29 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду, у відповідності до ст.85 ГПК України, набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.84 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено24.11.2016р.

Суддя В. М. Дем`як