ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2016 року Справа № 904/1248/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Дмитренко Г.К.- доповідач

суддів Джихур О.В., Антоніка С.Г.

при секретарі Крицькій Я.Б.

За участю представників сторін:

від позивача: Бондаренко В.О., представник, довіреність № 4783-К-Н-О від 27.11.2015 р.;

від відповідача-2: Осів П.В., представник, довіреність № 10/03/22-С від 10.03.2016 р.;

представник відповідача-1 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Свен" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2016 року у справі № 904/1248/16

за позовом публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", м. Дніпро

до віповідача-1: товариства з обмеженою відповідальністю "Українське фінансове агентство "Верус", м. Дніпро

відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю "Свен", м. Тернопіль

про стягнення 31705 грн. 08 коп.

Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк" (позивач) звернулось до господарського суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю "Свен" (відповідач-1) і товариства з обмеженою відповідальністю "Українське фінансове агентство "Верус" (відповідач-2) 10000 грн. заборгованості за кредитом, 9343 грн. 72 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 10381 грн. 36 коп. пені, 1980 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, а всього 31705 грн. 08 коп. Вимоги щодо солідарної відповідальності відповідача-1 обґрунтовані тим, що за умовами укладеного між позивачем та відповідачем-1 договору поруки від 11.11.2013 року №10927А33ТS005, останній взяв на себе зобов'язання, у випадку невиконання відповідачем-2 свого обов'язку, передбаченого договором банківського обслуговування, відповідати перед позивачем.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2016 року (суддя Суховаров А.В.) з товариства з обмеженою відповідальністю "Свен" на користь публічного акціонерного товариства "Акцент - Банк" стягнуто 10000 грн. заборгованості за кредитом, 9343 грн. 72 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 10381 грн. 36 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 1980 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом та 689 грн. судового збору. В частині позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю "Українське фінансове агентство "Верус" відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду товариство з обмеженою відповідальністю "Свен" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення скасувати, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк" у відзиві на апеляційну скаргу просить в її задоволенні відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українське фінансове агентство "Верус" відзив на апеляційну скаргу не надало, правом участі у засіданнях суду не скористалось.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

У позовній заяві публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк" просило стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Свен" заборгованість за договором банківського обслуговування б/н від 27.09.2011 року.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що згідно заяви від 27.09.2011 року відповідач-2 приєднався до Умов та правил надання банківських послуг (далі- Умови), "Тарифів банку", що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://a-bank.com.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування б/н від 27.09.2011 року, та взяв на себе зобов'язання виконувати умови договору.

Господарський суд дійшов висновку, що публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" встановлено відповідачу-2 кредитний ліміт на поточний рахунок №1777, тобто позивачем надано відповідачу-2 овердрафт, що є формою короткострокового кредиту в межах встановленого банком ліміту, що дозволяє здійснювати розрахунки, коли у клієнта на поточному рахунку недостатньо коштів.

За ст.11, 509 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Аналогічні вимоги щодо письмової форми кредитного договору наведено у ч.2 ст.345 Господарського кодексу України, де вказано, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі.

Згідно ст.1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Пунктом 1 ч.1 ст. 208 Цивільного кодексу України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

Відповідно до ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України (у редакції станом на 27.09.2011 року) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною 3 ст.207 Цивільного кодексу України передбачено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У матеріалах справи відсутня письмова згода сторін на використання електронно - числового підпису, в якій міститься зразок відповідного аналога власноручного підпису.

У рішенні суд першої інстанції зазначив, що відповідно до Умов та правил надання банківських послуг відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок №1777, МФО 307770, про що повідомлено в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт-банк, sms - повідомлення або інших).

Однак у матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували повідомлення товариства з обмеженою відповідальністю "Свен" в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт-банк, sms - повідомлення або інших) про встановлення ліміту.

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції, посилаючись на виписку по поточному рахунку відповідача (баланс рахунку 177) (т.1, а.с. 20-28) зазначив, що відповідач-2 отримав кредитні кошти.

Між тим виписка по поточному рахунку не є належним та допустимим доказом отримання відповідачем коштів. Зазначена виписка відображає проведення відповідачем операцій по рахунку 177, однак не відображає джерело походження коштів на вказаному рахунку.

У відповідності із ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих договорів.

Стаття 638 Цивільного кодексу України та стаття 180 Господарського кодексу України передбачають, що договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Перелік істотних умов, які визнані такими за законом для кредитного договору, наведено у частині 2 ст.345 Господарського кодексу України, згідно якої кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Зі змісту ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України та ч.8 ст.181 Господарського кодексу України слідує, що договір, в якому відсутні всі узгоджені сторонами істотні умови, вважається неукладеним, а сторони такого договору не можуть мати права та вважатись зобов'язаними відповідно до умов такого договору. Отже, правовий наслідок неузгодження сторонами істотних умов договору полягає у відсутності такого договору.

У п.8 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

У заяві на відкриття поточного рахунку від 27.09.2011 року відсутня домовленість сторін щодо суми кредитного ліміту, розміру процентної ставки, порядку надання кредиту, порядку/строків погашення кредиту та сплати процентів, мета кредиту.

Таким чином сторонами не узгоджено істотні умови, які передбачені законом і є обов'язковими для даного виду договору.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що як вбачається з виписки по рахунку товариства з обмеженою відповідальністю «Свен» останнє погашення ним заборгованості по кредиту відбулось 07.05.2013 року. Виходячи з цього господарський суд дійшов висновку, що здійснивши чергову оплату за договором банківського обслуговування, укладеного із позивачем, відповідачем-2 фактично виконано дії, які свідчать про визнання ним свого боргу, а відтак перебіг строку позовної давності розпочинається заново в порядку ч.1 ст. 264 Цивільного кодексу України.

Зазначений висновок суду суперечить фактичним обставинам справи.

Як роз'яснено у п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Списання коштів з рахунку товариства з обмеженою відповідальністю «Свен» на погашення відсотків, яке проведене банком 07.05.2013 року, не може свідчити про переривання позовної давності, оскільки, як стверджує товариство з обмеженою відповідальністю «Свен», ним не вчинялиль дії на погашення відсотків та кредиту.

Відповідно до документу «Розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 27.09.2011року, укладеним між публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" та клієнтом - товариством з обмеженою відповідальністю "Свен", станом на 10.12.2015 року» пеня нарахована банком за період з 06.06.2012 року по 10.12.2015 року (т.1, а.с. 17-19).

Суд першої інстанції послався на п.3.11.5.7 Умов та правил надання банківських послуг, де вказано, що строки позовної давності на вимогу про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю 5 років (т.1, а.с. 51).

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.1 статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За ч.1,2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У доданій публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" до позовної заяви копії Умов та правил надання банківських послуг відсутній підпис клієнта - товариства з обмеженою відповідальністю "Свен" (а.с. 42-51), а відтак ці Умови не можуть вважатися такими, що узгоджені сторонами.

Суд першої інстанції, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічної позовної давності, не звернув увагу на те, що Умови та правила надання банківських послуг, пунктом 3.11.5.7 яких встановлено позовну давність тривалістю 5 років, не містять підпису відповідача-2 і не врахував, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач-2, підписуючи заяву про відкриття поточного рахунку, а також те, що в момент підписання заяви Умови містили збільшений строк позовної давності або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 року №6-240цс14, від 11.03.2015 року №6-16цс15, від 10.06.2015 року №6-698цс15, від 01.07.2015 року №6-757цс15.

Згідно ст.82 Господарського процесуального кодексу України обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний врахувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу.

Статтею 111-28 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідач обґрунтовував свої заперечення тим, що ним не підписувалися Умови та правила надання банківських послуг, а відтак ці Умови неможна вважати відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суд повинен був у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (п.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року №6 «Про судове рішення»).

Враховуючи, що на момент пред'явлення позову між позивачем та відповідачем не існувало кредитних відносин, а позивачем подано позов про стягнення заборгованості саме за кредитним договором (кредит, проценти, пеня, комісія), то у позивача відсутні правові підстави для стягнення боргу у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором щодо сплати кредиту, процентів, пені, комісії.

Враховуючи викладене, а також те, що укладання між позивачем і товариством з обмеженою відповідальністю "Свен" кредитного договору матеріалами справи не підтверджено, господарським судом правомірно відмовлено у позові до товариства з обмеженою відповідальністю "Українське фінансове агентство "Верус" як поручителя за договором поруки від 11.11.2013 року № 10927А33TS005, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором - публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Свен" всіх своїх обов'язків за договором б/н від 27.09.2011 року (р/р 1777) (кредитний договір).

За таких обставин рішення господарського суду підлягає частковому скасуванню.

Викладена в апеляційній скарзі вимога товариства з обмеженою відповідальністю "Свен" про винесення окремої ухвали щодо судді господарського суду Дніпропетровської області Суховарова А.В. та направлення для прийняття відповідного рішення до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не підлягає задоволенню, оскільки у суду апеляційної інстанції такі повноваження відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Свен" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2016 року у справі № 904/1248/16 скасувати в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Свен" 10000 грн. заборгованості за кредитом, 9343 грн. 72 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 10381 грн. 36 коп. пені, 1980 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, 689 грн. судового збору та відмовити в цій частині позову.

В решті рішення господарського суду від 11.05.2016 року у даній справі залишити без змін.

У відповідності із ст. 122 Господарського процесуального кодексу України припинити стягнення за наказом господарського суду Дніпропетровської області від 23.05.2016 року, який видано на виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2016 року у справі № 904/1248/16.

Виконання цієї постанови доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Головуючий суддя Г.К. Дмитренко

Суддя О.В. Джихур

Суддя С.Г. Антонік

повний текст постанови виготовлений 21.11.16р.