КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа№ 910/12137/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Алданової С.О.

За участю представників сторін:

від позивача: Становова Ю.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: Григорєва Н.В. - представник за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду м. Києва від 06.09.2016 року

у справі № 910/12137/16 (суддя: О.М. Ярмак)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в

особі філії "Центр забезпечення виробництва Публічного

акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ"

про визнання окремих пунктів договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" про визнання пунктів 4.3, 4.4, 4.5 договору позики від 03.03.2016 року № 03/03-16 недійсними.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір позики від 03.03.2016 року № 03/03-16 був підписаний позивачем під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, що призвело до порушення його внутрішньої волі, у зв'язку з чим пункти 4.3, 4.4, 4.5 договору позики мають бути визнанні недійсними відповідгно до ст. 203, ст. 215, ст. 217 ЦК України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.09.2016 року у справі № 910/12137/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на ті самі підстави, що й у позовній заяві.

Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" подано відзив на апеляційну скаргу, в якому воно проти її вимог заперечує та просить суд залишити без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" (позикодавець) та Філією "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (позичальник) укладено договір позики № 03/03-16, за умовами якого позикодавець передає у позику позичальникові продукцію найменування, марка якої вказується у пункті 1.2 Договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію такої ж якості та не нижчої якості.

Відповідно до п. 1.2 договору позики найменування продукції: паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо).

У п. 2.1 договору позики сторони передбачили, що позикодавець передає позичальникові продукцію в кількості 10 000 (десять тисяч) тон.

Згідно з 3.1 договору позики Позикодавець зобов'язаний передати позичальникові продукцію відповідно до розділу 2 Договору, узгодженими партіями у строк до 18 березня 2016 року.

Пунктом 4.3 договору позики сторони визначились, що у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2 цього договору, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 1% від суми продукції, переданої у позику, за кожний день прострочення повернення.

Як передбачено п. 4.4 договору позики, у разі неповернення та/або прострочки повернення продукції позичальником позикодавцю в строк, зазначений у п. 3.2 даного договору позичальник оплачує вартість неповернутої продукції, виходячи з оціночної вартості продукції, зазначеної у п. 1.3 даного договору, протягом 5 банківських днів з моменту порушення своїх зобов'язань.

Відповідно до п. 4.5 договору позики у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, передбачених п. 4.4 цього договору, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки.

За приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Як передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як на підставу для визнання пунктів 4.3, 4.4, 4.5 договору позики від 03.03.2016 року № 03/03-16 недійсними, позивач посилається на те, що зазначений договір був підписаний позивачем під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки залізнична галузь України у лютому-березні перебувала на межі зриву пасажирських та вантажних перевезень, а закупівлю дизпалива неможливо було здійснити без проходження процедури здійснення державних закупівель та вчасно забезпечити додаткове надходження дизпалива для потреб підрозділів Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", тому у позивача не було будь-якої іншої можливості здійснення таких дій.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Як вбачається з позовної заяви, позивач пов'язує скрутне становище із запасами палива на залізниці з призупиненням підписання договору з відповідачем, як з переможцем конкурсних торгів № 69 на закупівлю дизельного палива.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЗУ Закону України "Про здійснення державних закупівель" замовник укладає договір про закупівлю з учасником, пропозицію конкурсних торгів якого було акцептовано, не пізніше ніж через 30 днів з дня акцепту пропозиції відповідно до вимог документації конкурсних торгів та акцептованої пропозиції. З метою забезпечення права на оскарження рішень замовника договір про закупівлю не може бути укладено раніше ніж через 10 днів з дати оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зважаючи на те, що умови здійснення закупівель визначені законом та є відомими позивачеві, оскарження процедури закупівлі не могло бути несподіванкою для позивача та є нормальним процесом, який позивач міг передбачити, тому, оскарження процедури закупівлі не може вважатися тяжкою обставиною, адже даний факт може бути передбачений позивачем.

Крім того, позивач є підприємством державного значення, яке безумовно повинно мати плани закупівлі необхідної кількості палива.

Не заслуговують на увагу твердження позивача про критичні запаси палива, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Крім того, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що, укладаючи договір позики, сторони самостійно на підставі вільного волевиявлення визначили його умови, зокрема, щодо відповідальності за порушення договірних зобов'язань (оспорювані пункти 4.3, 4.4, 4.5), з якими позивач фактично погодився, адже вказаний договір був підписаний без зауважень та заперечень повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками. Доказів незгоди позивача з указаними положеннями Договору позики при його укладенні чи намагання внести будь-які зміни чи пропозиції до нього в матеріали справи подано не було.

Враховуючи встановлені вище обставини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання 4.3, 4.4, 4.5 Договору недійсними.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким у позові відмовлено, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду м. Києва від 06.09.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 06.09.2016 року у справі № 910/12137/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/12137/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді Б.О. Ткаченко

С.О. Алданова