КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2016 р. Справа№ 910/6735/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

ОСОБА_1

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників

позивача: ОСОБА_2;

відповідача: ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія

АХА Страхування

на рішення Господарського суду міста Києва

від 30.06.2016р.

у справі №910/6735/16 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія

АХА Страхування

до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна

компанія Оранта

про стягнення 40 752,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство Страхова компанія АХА Страхування (далі позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта (далі відповідач) 40 752,00 грн. страхового відшкодування, виплаченого страхувальнику позивача внаслідок настання страхового випадку дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП). Оскільки цивільно-правова відповідальність особи, винної в ДТП, була застрахована відповідачем, позивач вважає, що до нього перейшло право зворотної вимоги до особи, винної в ДТП.

В процесі судового розгляду позивач уточнив свої вимоги та просив суд стягнути з відповідача 14 659,40 грн. страхового відшкодування в порядку регресу, посилаючись на сплату відповідачем 26 092,60 грн. страхового відшкодування (том справи 1, аркуші справи 62-63, 75).

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про те, що позивачем здійснено невірний розрахунок страхового відшкодування, оскільки не було враховано коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу. За розрахунком відповідача, в даному випадку на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування у сумі 26 092,60 грн., яке розраховане відповідно до ОСОБА_2 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля. Вказана сума страхового відшкодування була сплачена відповідачем на користь позивача. Решта заявленого позивачем до стягнення страхового відшкодування не підлягає сплаті відповідачем, у звязку з чим правові підстави для задоволення позову відсутні.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 року по справі № 910/6735/16 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016р. у справі №910/6735/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог за вих.№ЕЛ_0343 від 29.06.2016р.) у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно зясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу колегії суддів на наступні обставини:

- в судових засіданнях місцевого господарського суду, що відбулись 26.05.2016р. та 30.06.2016р., судом та відповідачем не ставилася під сумнів винуватість ОСОБА_4 Еме в ДТП, що трапилась 08.10.2015р. у м. Запоріжжя на проспекті Металургів (Верхня). Ухвалами суду позивача не зобов'язували надати постанову суду, яка б підтверджувала винуватість даної особи;

- відповідачем після порушення провадження у справі було частково відшкодовано завдану шкоду у розмірі 26 092,60 грн. Тобто відповідачем визнано вину ОСОБА_4 Еме;

- згідно зі ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання;

- відповідач, відшкодувавши частину боргу, визнав вину ОСОБА_4 Еме і заперечував проти позову тільки у розмірі визначення збитку, посилаючись на незрозумілі розрахунки позивача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Пашкіна С.А.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.09.2016р.

В судове засідання 08.09.2016р. зявився лише представник позивача. Представник відповідача не зявився, про поважність причин незявлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 06.10.2016р. та зобовязано позивача надати суду копію постанови Ленінського районного суду міста Дніпропетровськ, яка зазначена в додатках до позовної заяви вих.№ЕЛ_0120 від 0303.2016р., з письмовими обґрунтуваннями того, чому не було надано її до Господарського суду міста Києва.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 05.10.2016р. у звязку з перебуванням судді Київського апеляційного господарського суду Пашкіної С.А. у відпустці, для розгляду справи №910/6735/16 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Мартюк А.І. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.10.2016р.

06.10.2016р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи на виконання вимог суду постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/9163/15-п (провадження №3/334/1778/15) від 22.10.2015р.

Вказане клопотання було задоволено судом, надані документи залучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 06.10.2016р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016р. у справі №910/6735/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні 06.10.2016р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та обєктивним зясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 06.10.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 03.11.2016р.

01.11.2016р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні представники сторін підтримали пояснення, надані у попередньому судовому засіданні.

В судовому засіданні 03.11.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 10.11.2016р.

Через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли:

- 09.11.2016р. відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про непідтвердженість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 14 659,40 грн. страхового відшкодування;

- 10.11.2016р. клопотання позивача про залучення до матеріалів справи копії ОСОБА_5 про оцінку вартості матеріального збитку №32/10/15 від 28.10.2015р., складеного СПД ОСОБА_6

Вказані відзив та звіт №32/10/15 від 28.10.2015р. залучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 10.11.2016р. представник позивача підтримав раніше надані пояснення, просив суд скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 10.11.2016р. представник відповідача також підтримав пояснення, надані у попередньому судовому засіданні, з урахуванням доводів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд в задоволенні скарги відмовити.

В судовому засіданні 10.11.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

24.03.2015р. між позивачем, як страховиком, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еліт-Інтер» в особі ОСОБА_7, як страхувальником та вигодонабувачем, було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №15а5да (далі - Договір добровільного страхування) (том справи 1, аркуші справи 11-16).

За умовами Договору добровільного страхування (п.п.4, 10, 17) предметом останнього є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, повязані з володінням, користуванням і розпорядженням наземними транспортними засобами (далі ТЗ) та іншим майном, які вказані в розділі 5 цього договору, зокрема, транспортний засіб марки Daf моделі CF 65, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Загальна страхова сума 12 985 000,00 грн. Строк дії договору встановлений з 26.03.2015р. по 25.03.2016р.

08.10.2015р. у м. Запоріжжі на проспекті Металургів (Верхня) відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю автомобіля марки Daf (державний реєстраційний номер НОМЕР_1), що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю Еліт-Інтер, під керуванням водія ОСОБА_8, та автомобіля марки Hyundai (державний реєстраційний номер НОМЕР_2), що належить на праві власності ОСОБА_9, під керуванням водія ОСОБА_4 Еме (довідки про ДТП том справи 1, аркуші справи 21-22).

Відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/9163/15-п (провадження №3/334/1778/15) від 22.10.2015р. ДТП сталася в результаті порушення ОСОБА_4 Еме п.2.1 Правил дорожнього руху України, якого визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу про адміністративне правопорушення України, та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Внаслідок ДТП зазнав механічних пошкоджень автомобіль Daf (державний реєстраційний номер НОМЕР_1).

Страхувальник позивача звернувся до нього із повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою про виплату страхового відшкодування (том справи 1, аркуші справи 17-18).

Згідно з рахунком на оплату № від 22.10.2015р. вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Daf (державний реєстраційний номер НОМЕР_1) становить 53 002,00 грн. (том справи 1, аркуш справи 28).

Позивач визнав ДТП, яка сталася 08.10.2015р., страховим випадком, про що ним було складено страховий акт №: 1.004.15.00696/VESKO23099 від 03.11.2015р., згідно з якими загальна сума страхового відшкодування становить 40 752,00 грн. (том справи 1, аркуш справи 30).

На виконання умов Договору добровільного страхування позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 40 752,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №205 195 від 05.11.2015р. (том справи 1, аркуш справи 31).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на підставі ст. 27 Закону України Про страхування та ст. 993 Цивільного кодексу України до нього перейшло право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Оскільки на момент скоєння ДТП цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки Hyundai (державний реєстраційний номер НОМЕР_2) була застрахована відповідачем за полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/3855829, позивач звернувся до відповідача із претензією вих.№ЕЛ_98 від 29.02.2016р., в якій просив компенсувати в порядку регресу виплачене позивачем страхове відшкодування у сумі 40 752,00 грн. (том справи - 1, аркуш справи 32).

Відповідач виплатив позивачу 26 092,60 грн. страхового відшкодування згідно платіжного доручення №22381 від 28.04.2016р. (том справи 1, аркуш справи 56). Залишок несплачених відповідачем коштів становить 14 659,40 грн.

У відзиві на позов відповідач зазначав про те, що за його розрахунком сума страхового відшкодування, яку має сплатити відповідач становить лише 26 092,60 грн., оскільки при визначенні розміру виплаченого позивачем страхового відшкодування не було враховано коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку повністю виплатити позивачу страхове відшкодування, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду та просив (з урахуванням уточнення розміру позовних вимог) стягнути з відповідача залишок невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 14 659,40 грн.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши позовні вимоги необґрунтованими та документально непідтвердженими, оскільки в матеріалах справи відсутня постанова районного суду, на яку посилався позивач у позовній заяві, а тому за висновками суду позивач не надав суду доказів вини ОСОБА_4 Еме в спірній ДТП.

За результатами перегляду справи, колегією суддів було встановлено наступне.

Порядок виплати страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та Законом України „Про страхування.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про страхування страхуванням є вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Закон України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є спеціальним у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, яка здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників шляхом здійснення такого відшкодування страховиком при настанні страхового випадку.

Відповідно до п.1.12 ст. 1 названого Закону дорожньо-транспортна пригода це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Статтею 27 Закону України Про страхування та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Тобто, здійснивши виплату страхового відшкодування, позивач набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Як уже зазначалося вище, шкоду було заподіяно водієм автомобіля марки Hyundai (державний реєстраційний номер НОМЕР_2) ОСОБА_4 Еме під час експлуатації вказаного автомобіля, і його вину у вчиненні ДТП встановлено постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/9163/15-п (провадження №3/334/1778/15) від 22.10.2015р.

Колегією суддів враховано висновок місцевого господарського суду про недоведеність вини в скоєнні ДТП ОСОБА_4 Еме, оскільки позивачем не надано вищевказану постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/9163/15-п (провадження №3/334/1778/15) від 22.10.2015р. Однак, ця постанова була вказана в додатках до позовної заяви і суд відповідно до положень ст. 65 Господарського процесуального кодексу України не був позбавлений можливості під час підготовки справи до розгляду витребувати вищезгадану постанову суду у позивача.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Позивачем та відповідачем у даній справі не заперечувався ані факт ДТП за участю страхувальників сторін, ані вина ОСОБА_4 Еме у скоєнні цієї ДТП.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2016р. позивача було зобовязано надати суду копію постанови Ленінського районного суду міста Дніпропетровськ, яка зазначена в додатках до позовної заяви у даній справі.

На виконання вимог суду позивач надав копію постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/9163/15-п (провадження №3/334/1778/15) від 22.10.2015р.

Зважаючи на вищевикладене, колегією суддів було прийнято як доказ у даній справі вищевказану постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

На час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 Еме, як особи, яка експлуатує автомобіль марки Hyundai (державний реєстраційний номер НОМЕР_2) на законних підставах, була застрахована відповідачем на підставі обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/3855829 (ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб 50 000,00 грн., франшиза 0,00 грн.). Отже, відповідач є особою, на яку вказаним Полісом покладено обовязок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації автомобіля марки Hyundai (державний реєстраційний номер НОМЕР_2), на час ДТП.

Відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

В п.12.1 ст. 12 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (ст. 9 Закону України Про страхування).

В процесі судового розгляду було встановлено, що відповідачем частково визнані предявлені до нього позивачем вимоги на суму 26 092,60 грн., виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу 0,7%.

Відповідно до ОСОБА_2 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, збільшення від нуля до одиниці коефіцієнту зносу деталей автомобіля впливає на зменшення вартості його відновлювального ремонту, та при наявності коефіцієнту зносу деталей автомобіля при встановленні вартості його відновлювального ремонту застосування такого коефіцієнту є обовязковим.

Колегією суддів враховано посилання позивача на те, що як умовами Договору добровільного страхування, так і ст. 27 Закону України «Про страхування» передбачено здійснення розрахунку вартості відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу, однак суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відносини у сфері обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

В п.2.1 ст. 2 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Вказана норма кореспондується з ч.2 ст. 999 Цивільного кодексу України, згідно з якою до відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відтак, у спорах повязаних з відшкодуванням шкоди за договорами обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності) норми Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виконання обовязку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, покладений Законом України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на страховика (винної особи), у межах встановлених даним Законом та договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, також встановлений і ст. 1194 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, враховуючи положення Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та ст. 1194 Цивільного кодексу України, обовязок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, лежить на страховикові цієї особи у межах встановлених лімітів, з урахуванням франшизи та у межах шкоди, яка покривається страховиком згідно із законом та договором обовязкового страхування цивільної відповідальності, а у решті на особі, яка завдала цю шкоду, і яка не покрита її страховиком.

За загальним правилом згідно з ст. 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Закон України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів обмежує розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність (п.22.1 ст. 22 межами ліміту відповідальності; ст. 29 вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством; відповідно до п.п.32.4, 32.7 ст. 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду; шкоду, повязану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з п.12.1 ст. 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту).

Відповідно до п.22.1 вищенаведеного Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

В ст. 29 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено, що у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно з положеннями п.36.4 ст. 36 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому або погодженим з ним особам, які, зокрема, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування.

Водночас, відповідно до п.36.2 ст. 36 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик (МТСБУ) має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Враховуючи вищевказане, різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з врахуванням зносу, який відшкодовує страховик згідно з Законом України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Отже, відповідач, як страховик відповідальності винної у ДТП особи, на підставі спеціальної норми ст. 29 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснює відшкодування витрат, повязаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, як вказано вище, на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015р. у справі №3-50гс15, яка вказує, що Законами України Про страхування та Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не передбачено зобовязання страховика за договором добровільного страхування, тобто у даному випадку позивача, визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої ОСОБА_5 про оцінку транспортного засобу.

Однак, як уже зазначалося вище, ст. 29 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів стосується не обсягу зобовязання страховика за договором добровільного страхування, а обсягу відповідальності страховика за полісом обовязкового страхування перед третіми особами у випадку завдання його страховиком шкоди цим третім особам.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо його обовязку, як страховика за договором обовязкового страхування, здійснити виплату (страхове відшкодування) вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу деталей пошкодженого у ДТП автомобіля не суперечить та кореспондується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 15.04.2015р. у справі №3-50гс15, де вказано, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування набув права зворотної вимоги до страхувальника винної особи у сумі страхового відшкодування у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи. Тобто, саме у межах фактичних затрат (із вирахуванням франшизи, якщо є), а не в такому ж точному їх розмірі.

Зважаючи на умови Полісу № АС/3492798 та положення ст. ст. 12, 22, 29 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ст. ст. 9, 27 Закону України Про страхування та ст. ст. 993, 1192 Цивільного кодексу України, у відповідача в звязку з настанням ДТП виник обовязок відшкодувати позивачу шкоду, в межах ліміту його відповідальності за спірним страховим випадком (50 000,00 грн.) та в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача в звязку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, тобто в сумі 26 092,60 грн. (аналогічна правова позиція в подібних спорах викладена в постановах Вищого господарського суду України від 06.04.2016р. у справі №910/25583/15, від 14.06.2016р. у справі №910/14337/15).

Вказаний розмір страхового відшкодування був розрахований з урахуванням: вартості ремонтно-відновлювальних робіт; вартості необхідних для ремонту матеріалів; вартості складових, що підлягають заміні під час ремонту; коефіцієнту фізичного зносу. При чому вартість ремонтно-відновлювальних робіт, вартість необхідних для ремонту матеріалів та складових, які підлягають заміні під час ремонту були взяті з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Моторс» № від 22.10.2015р., що був виставлений до сплати позивачу у звязку з ремонтом застрахованого позивачем транспортного засобу (том справи 1, аркуш справи 28).

В свою чергу коефіцієнт фізичного зносу, який характеризує втрату вартості колісного транспортного засобу (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей колісного транспортного засобу (його складників) порівняно з вартістю нового подібного колісного транспортного засобу (його складників), визначався з урахуванням ринкової вартості колісного транспортного засобу та нового колісного транспортного засобу в України.

Згідно з п.7.8 ОСОБА_2 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів підставою для нарахування коефіцієнту фізичного зносу є строк експлуатації колісного транспортного засобу, який перевищує 4 роки.

Як було встановлено в процесі судового розгляду, застрахований позивачем транспортний засіб випущено у 2005 році. Тобто, на дату ДТП, яка мала місце 08.10.2015р., застрахований позивачем транспортний засіб перебував в експлуатації більше 10 років (10 років і 9 місяців), що не заперечується позивачем.

Як уже зазначалося вище, відповідно до ОСОБА_2 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів збільшення від нуля до одиниці коефіцієнту зносу деталей автомобіля впливає на зменшення вартості його відновлювального ремонту, та при наявності коефіцієнту зносу деталей автомобіля про встановлення вартості його відновлювального ремонту застосування такого коефіцієнту є обовязковим.

Зважаючи на вимоги ОСОБА_2 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092, Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» від 10.09.2003р. №1440, Довідника «Бюлетень авто товарознавця» ДНДІСЕ ІОЦ СЕУ, випуск №85, колегією суддів приймається наданий відповідачем розрахунок обчислення коефіцієнту фізичного зносу №6967/16 від 07.11.2016р., як такий, що здійснений з урахуванням вимог діючого законодавства.

При цьому колегією суддів не прийнято до уваги наданий позивачем ОСОБА_5 про оцінку вартості матеріального збитку №32/10/15 від 28.10.2015р., складений СПД ОСОБА_6, оскільки, не дивлячись на вищевказані вимоги ОСОБА_2 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, у названому звіті коефіцієнт фізичного зносу встановлено у розмірі 0% із зазначенням, що вказаний розмір встановлено за заявою замовника (позивача). Наведене свідчить про те, що СПД ОСОБА_6 звіт складено не з огляду на наявні пошкодження та стан автомобіля, в тому числі строк його експлуатації, а безпосередньо з урахуванням вказівок (заяв) позивача.

Відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 26 092,60 грн. Доводи позивача про зобовязання відповідача виплатити йому більшу суму на 14 659,40 грн. (40 752,00 грн. (виплачене позивачем страхове відшкодування) 26 092,60 грн. (виплачене відповідачем страхове відшкодування = 14 659,40 грн. (сума, заявлена до стягнення позивачем у даній справі) є безпідставними, такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства і судовій практиці Верховного Суду України, про яку зазначалося вище, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 14 659,40 грн. страхового відшкодування задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

Відповідно до ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обовязки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обовязки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що за результатами перегляду справи не знайшли свого підтвердження підстави, з урахуванням яких місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позову (відсутність доказів вини страхувальника відповідача). Натомість надані до матеріалів справи пояснення та докази свідчать про те, що позов задоволенню не підлягає, але з інших підстав, ані ж ті, які вказані в оскаржуваному рішенні Господарського суду міста Києва від 30.06.2016р. у справі №910/6735/16 (відсутність підстав для стягнення з відповідача 14 659,40 грн. страхового відшкодування (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), оскільки відповідний розрахунок було здійснено позивачем без урахування коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу, який підлягав застосуванню).

З огляду на приписи ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи (аналогічна правова позиція наведена в п.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011р. (із змінами та доповненнями) Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України

Враховуючи, що висновок місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанції по суті заявлених у даній справі позовних вимог є ідентичними (відмова у позові), хоча й з інших підстав, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016р. у справі №910/6735/16.

Зважаючи на відмову в задоволенні як позовних вимог, так і апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

З огляду на вищевикладені обставини, керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія АХА Страхування залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016р. у справі №910/6735/16 без змін.

2. Матеріали справи №910/6735/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

ОСОБА_1