Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "14" листопада 2016 р. Справа № 906/773/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю відповідача: ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 24127,53 грн.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 24127,53 грн., з яких 23200,00 грн. сума попередньої оплати за товар; 927,53 грн. - за користування чужими грошовими коштами.

Суд своєю ухвалою від 09.08.2016 порушив провадження у справі та призначив до розгляду на 29.08.2016.

Ухвалою від 29.08.2016р. суд відклав розгляд справи на 26.09.2016.

Суд ухвалою від 26.09.2016, в порядку ст. 69 ГПК України, продовжив строк вирішення спору по 25.10.2016, розгляд справи відклав на 11.10.2016.

Ухвалою від 11.10.2016р. судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3. Розгляд справи відкладено на 24.10.2016.

24.10.2016 суд відклав розгляд справи на 14.11.2016.

Позивач повноважного представника в судове засідання не направив. 07.11.2016 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній вказав, що позовні вимоги позивача підтримує у повному обсязі та просив розгляд справи проводити без його участі (а.с.84-85).

Третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився. 07.11.2016 на адресу господарського суду повернулась ухвала від 24.10.2016, яка направлялась на адресу третьої особи з відміткою поштового відділення про неможливість вручення поштового відправлення у зв'язку з "закінченням терміну зберігання" (а.с. 80-83).

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Як вбачається з матеріалів справи ухвала суду від 24.10.2016 направлялась третій особі на адресу - АДРЕСА_1, тобто на адресу зазначену у Спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, судом вжито всі залежні від нього заходи для повідомлення третьої особи про час і місце розгляду справи та забезпечення явки останнього в судове засідання.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві (50-53).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вказує позивач, Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Країна" (позивач) з метою покупки товару звернулося до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідач) за інформацією щодо наявності у останнього, як продавця, 12 комп'ютерних крісел та 8 комп'ютерних стільців. У відповідь на запит відповідач підтвердив наявність, найменування та ціну запитуваних товарів.

За даними позивача, 01.04.2016 останній в усному порядку звернувся до відповідача з проханням виставити рахунок на оплату 12 комп'ютерних крісел та 8 комп'ютерних стільців.

01.04.2016 відповідач засобами електронного зв'язку направив позивачу рахунок-фактуру № 0104/2 на оплату комп'ютерних крісел у кількості 12 штук та комп'ютерних стільців у кількості 8 штук на загальну вартість 23200,00 грн. (а.с.10).

Після отримання вищевказаного рахунку, позивач в якості попередньої оплати 01.04.2016 сплатив виставлений відповідачем рахунок-фактуру від 01.04.2016 на загальну суму 23200,00грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3210 від 01.04.2016 (а.с. 16).

Позивач вважає, що між ПАТ "Страхова компанія "Україна" та відповідачем, шляхом обміну листами та документами, виникли правовідносини купівлі-продажу, укладені у спрощений спосіб. При цьому договір купівлі продажу у спрощений спосіб укладений на умовах попередньої оплати.

Позивач зазначає, що відповідач за усною домовленістю повинен був передати обумовлений товар у день здійснення попередньої оплати, чого зроблено останнім не було.

Оскільки позивач втратив інтерес до виконання відповідачем зобов'язання щодо поставки обумовленого товару, позивач на підставі ст. ч.2 ст. 693 ЦК України 04.05.2016 звернувся до відповідача із вимогою за вих. №2825, в якій вимагав повернення перерахованих 01.04.2016 в якості попередньої оплати товару коштів в сумі 23200,00 грн. (а.с. 17).

Дана вимога повернулась на адресу позивача без вручення, оскільки адресат "за зазначеною адресою не проживає". Однак, оскільки вимогу було направлено за місцем проживання ФОП ОСОБА_1, що зазначено в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, позивач вважає, що відповідач отримав пред'явлену вимогу та мав виконати зобов'язання щодо повернення попередньої оплати в сумі 23200,00 грн. - 11.05.2016 (після спливу семиденного строку від дня пред'явлення вимоги).

Позивач зазначив, що відповідач товар не поставив та суму попередньої оплати не повернув, що стало підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Крім того, позивач, посилаючись на ст.ст. 693, 536, 1048 ЦК України та ч.6 ст. 231 ГК України просить стягнути з відповідача 927,53 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказує, що з позивачем договору купівлі-продажу комп'ютерних крісел та стільців у спрощений спосіб ніколи не укладав та не мав такого наміру.

Пояснив, що рахунок на попередню оплату товару виставив позивачу на прохання ОСОБА_3( третьої особи), який зареєстрований суб'єктом підприємницької діяльності, однак не має розрахункового рахунку в банку. Саме ОСОБА_3 проводив переговори з позивачем щодо поставки меблів.

Разом з тим, відповідач не заперечує, що 01.04.2016 на розрахунковий рахунок надійшли кошти від позивача в сумі 23200,00 грн., однак вказані кошти ним були зняті та передані ОСОБА_3, що підтверджує розпискою ОСОБА_3 (а.с. 54).

Крім того, відповідачем додано до матеріалів справи пояснення ОСОБА_3, зі змісту яких вбачається, що останній уклав договір з ПАТ "СК "Країна" на виготовлення меблів на суму 23200,00 грн., яку отримав через знайомого ОСОБА_1

Враховуючи викладені обставини, відповідач позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими, тому в задоволені позову просить відмовити.

Позивач, не погоджуючись із запереченнями відповідача, вказує, що позивач, отримавши від відповідача засобами електронного зв'язку рахунок-фактуру, свідоцтво про державну реєстрацію та платника єдиного податку, виданих на ім'я ОСОБА_1, не допускав, що поточний рахунок відповідача у банківській установі та його документи як ФОП можуть бути використані іншою особою.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, надавши правову оцінку зібраним у справі доказам, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджує, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у спрощений спосіб.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Як визначено частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як на доказ укладення договору купівлі-продажу в усній формі позивач посилається на виставлений відповідачем рахунок - фактуру № 0104/2 від 01.04.2016 та платіжне доручення № 3210 від 01.04.2016 про сплату таких коштів.

Проте, суд, вищевказані документи, не розцінює як такі, що свідчать про укладення між сторонами договору купівлі-продажу 12 комп'ютерних крісел та 8 комп'ютерних стільців у спрощений спосіб (в усній формі), оскільки рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Тобто форма рахунку-фактури не містить можливості визначення змісту правочину (купівля-продаж, надання послуг, перевезення тощо) та не визначає вид договірних зобов'язань.

Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги, а сам факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом прийому - передачі виконаних робіт (послуг).

Суд зауважує, що для підтвердження факту здійснення будь-якої господарської операції необхідна наявність первинних документів, які складаються в разі фактичного здійснення господарської операції.

Доказом вчинення договору купівлі-продажу у спрощений спосіб мав виступати первинний документ, який відповідає вимогам, які встановлені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Так, частиною 1 та 2 статті 9 вищевказаного Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, виставлений відповідачем рахунок - фактура не підтверджує факту укладення між сторонами договору купівлі-продажу у спрощений спосіб. Останній лише вказує на можливий намір сторін по укладенню договору купівлі - продажу певного товару.

Інших доказів , які б підтверджували укладення між сторонами договору купівлі-продажу у спрощений спосіб на умовах попередньої оплати позивачем не надано, як і не вказується про існування інших договірних зобов'язань між сторонами, на виконання яких могли бути перераховані кошти.

За таких обставин, суд вважає, що кошти а сумі 23200,00грн. відповідачем отримані без належної правової підстави.

Загальні підстави виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи було безпідставне набуття або збереження майна результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Необхідно також зазначити, що зобов'язання із безпідставного збагачення є загальною підставою для відновлення майнового стану осіб (відновлення справедливості) в разі відсутності інших підстав для цього, якщо захист прав особи не може бути здійснений на підставі договору, закону тощо.

Зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

по-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

Частиною 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Оскільки відповідач - ФОП ОСОБА_1 не повернув на вимогу позивача безпідставно отримані кошти в сумі 23200,00грн., вимога позивача про стягнення 23200,00 грн. підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача 927,53 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, то суд зазначає про наступне.

Обґрунтовуючи вказану вимогу, позивач вказав, що кошти були отримані відповідачем як попередня оплата за договором купівлі продажу, укладеного у спрощений спосіб. Оскільки відповідач товару не поставив на не повернув попередньої оплати, позивач посилаючись на норми ч.3 ст. 693 ЦК України, ст. 536, ст. 1048 ЦК України та ч.6 ст. 231 ЦК України заявив до стягнення з відповідача проценти за користування вказаними коштами в сумі 927,53грн.

Згідно розрахунку позивача (а.с.7), розмір процентів за користування чужими грошовими коштами позивачем визначений, виходячи з облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, за період з 11.05.2016 по 020.8.2016.

Частина 6 ст. 231 ГК України передбачає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Приписами частини другої статті 1214 ЦК України з посиланням на статтю 536 цього Кодексу передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.

Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як встановлено судом, між сторонами відсутні договірні взаємовідносини, розмір відсотків, які могли б бути застосовані до даних правовідносин сторонами не визначений.

Разом з тим, суд зауважує, що проценти за користування чужими грошовими коштами не є штрафними санкціями, тому позивач безпідставно вважає можливим нарахування процентів за аналогією з порядком нарахування штрафних санкцій в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Частина 6 ст. 231 ГК України передбачає розмір штрафних санкцій саме за порушення грошових зобов'язань, в той час як проценти за користування грошима, передбачені статтями 536 і 1214 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою не є штрафними санкціями.

Крім того, суд вважає безпідставним посилання позивача на статтю 1048 ЦК України щодо визначення розміру процентів за користування чужими коштами, оскільки згаданою статтею регулюються відносини щодо визначення процентів саме за договором позики і в даному випадку не можуть бути застосовані до правовідносин зі стягнення безпідставно отриманих коштів.

Зважаючи на викладені обставини, оскільки ні законом, ні іншим актом цивільною законодавства, як цього вимагає стаття 536 Цивільного кодексу України, не передбачений розмір відсотків, які могли б бути застосовані до даних правовідносин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за користуваннячужими коштами, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими згідно з вимогами чинного законодавства, підтвердженими належними та допустимими доказами, які є в матеріалах справи, та такими, що підлягають частковому задоволенню на загальну суму 23200,00 грн.

В частині стягнення 927,53 грн. процентів за користування чужими коштами суд відмовляє.

В порядку ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (13634, АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1)

на користь Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" (04176, м. Київ, вул. Електриків,29-А, )

23200,00грн. безпідставно отриманих коштів;

- 1325,03 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 16.11.16

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2- позивачу (рек. з повід)

3- відповідачу (АДРЕСА_4)(рек. з повід)

4- третій особі ОСОБА_3(02160, АДРЕСА_1) (рек. з повід.)