ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.11.2016 Справа № 904/8332/16

За позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Відродження" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України", с. Відродження, Запорізька обл.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтал-Агро", м. Дніпро

про визнання правочину недійсним

Суддя Мельниченко І.Ф.

Представники:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним договору № 260512, укладеного 24 травня 2012 року між Державним підприємством "Дослідне господарство "Відродження" Національної академії аграрних наук України та відповідачем - товариством з обмеженою відповідальністю "Сінтал-Агро".

Відповідач в судове засідання не з"явився, письмовий відзив на позов не надав.

Останній був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, з огляду на наступне.

Згідно з Інформаційним листом Вищого господарського суду України від 13.08.2008р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" відповідно до пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженою наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002р. № 75 (з подальшими змінами), перший, належним чином підписаний, примірник процесуального документа (ухвали, рішення, постанови) залишається у справі; на звороті у лівому нижньому куті цього примірника проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправку документа, що містить: вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена.

Дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

Водночас до повноважень господарських судів не віднесено з'ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи, примірники повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками „адресат вибув", „адресат відсутній", зокрема, "за зазначеною адресою не проживає" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників процесу про вчинення судом певних процесуальних дій.

Крім того, особи, які беруть участь у розгляді справи, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду. (див. Постанову Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.11р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, поштові відправлення, в яких містились ухвала господарського суду про порушення провадження у справі та ухвала про відкладення, повернені підприємством зв"язку з поміткою "за закінченням терміну зберігання".

Таким чином, господарський суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

24.05.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Сінтал-Агро" (Виконавець) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Відродження" Національної академії аграрних наук України (правонаступником якого є Державне підприємство "Дослідне господарство "Відродження" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України",) - (Замовник) укладено договір № 260512 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

В розділі І Договору сторонами визначено його предмет.

Так, в п. 1.1. Договору встановлено, що виконавець зобов'язується виконати, з дотриманням вимог законодавства, роботи з ви готовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості, ДКПП 016-97, 74.20.74), а замовник прийняти та оплатити виконані ро боти.

В п. 1.2. сторони дійшли згоди про те, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених відповідно до статті 186 Земельного кодексу України:

технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у разі коли власнику (користувачу) земельної ділянки видано документ, що по свідчує право па земельну ділянку, без виносу меж такої ділянки в натуру (па місцевість) та за кріплення їх межовими знаками;

технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, у тому числі при поділі чи об'єднанні земельних ділянок (частини перша та друга статті 56 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-ІV «Про землеустрій» або проекту землеустрою щодо підведення земельної ділянки (частина третя статті 56 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-ІV «Про землеустрій») при передачі земельної ділянки у власність (користування) із земель державної та комунальної власності, а також із земель приватної влас ності у разі зміни її меж або цільового призначення при поділі чи об'єднанні земельних ділянок перед заповненням бланка державного акта на право власності на земельну ділянку або бланка державного акта на право постійною користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 1.3., технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає:

пояснювальну записку, яка містить опис місця розташування земельної ділянки, відомості про власника (користувача) земельної ділянки, відомості про виконавця (виконавців), реквізити відповідних ліцензій, необхідних для виконання робіт, відомості про власників (користувачів) су міжних земельних ділянок, стислий опис виконаних робіт;

технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

копію документа, що посвідчуй фізичну особу, або копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи;

копію документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку;

матеріали польових топографо-геодезичних робіт;

план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів). На бажання замовника замість плану меж земельної ділянки може складатися кадастровий план земельної ділянки;

перелік обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути;

у разі необхідності, документ, що підтверджує повноваження особи діяти від імені власника (користувача) земельної ділянки при встановленні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

В п. 1.8. визначено, що камеральні роботи виконуються виконавцем для опрацювання даних, отриманих в результаті проведених топографо-геодезичних робіт, робіт із землеустрою та складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до п. 1.9. Договору, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками.

Місцезнаходження межових знаків підлягає прив'язці до пунктів державної геодезичної мережі.

У разі, якщо межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися.

Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками.

Власник (користувач) земельної ділянки попереджається та несе відповідальність за знищення межових знаків відповідно до пункту "е" частини першої статті 211 Земельного кодексу України, статті 56 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В Договорі передбачено відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за договором.

В п. 9.1. Договору визначено, що Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами передбачених ним зобов'язань.

Звертаючись із даним позовом, позивач просить визнати зазначений вище договір недійсним посилаючись на ч. 2 ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу України, при цьому зазначає, що при укладенні спірного договору, сторонами не було визначено його предмету, оскільки ні в договорі, ні в кошторисі не визначено межі якої саме ділянки повинен визначити Виконавець (відповідач у даній справі).

Крім того, обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач припускає, що відповідач на момент укладення спірного договору не мав ліцензії на проведення робіт із землеустрою, а отже, на підставі ст. 227 Цивільного кодексу України, договір може бути визнаний недійсним.

Заявлені вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, за своєю правовою природою спірний договір відноситься до договорів про надання послуг.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину.

Вирішуючи спір про визнання правочину (господарського договору) недійсним, необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Так само, за загальним правилом, відсутність в договорі істотних учов, не є підставою для визнання його недійсним. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

До того ж, як вбачається із матеріалів справи, при укладенні спірного договору, сторони, в першому розділі, визначили його предмет.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказів, які б свідчили, що на момент вчинення правочину відповідач не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, матеріали справи не містять.

Таким чином, як свідчать матеріали справи, всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину у розумінні статті 203 ЦК України, сторонами при укладенні договору додержано.

З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

Керуючись, ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено: 21.11.2016 р.

Суддя ОСОБА_1