РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2016Справа №910/14736/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна"

до Приватним акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Моторне (транспортне) страхового бюро України

2) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг

про визнання договору недійсним

Суддя Якименко М.М

Представники сторін:

від позивача: Ястреб Т.І. - за довіреністю №34 від 11.01.2016 року;

від відповідача: не з'явилися;

від третьої особи-1: не з'явилися;

від третьої особи-2: не з'явилися;

Обставини справи :

Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Країна" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач станом на день укладення Полісу АІ/5626587 (30.05.2015 року) позбавлений ліцензії на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та не був членом МТСБУ, що означає, що відповідач не був Страховиком в розумінні ЦК України та Закону України «Про страхування» та не мав право здійснювати діяльність з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов, визнавши недійсним Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/5626587 укладений Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2016 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 21.09.2016 року, а також залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Моторне (транспортне) страхового бюро України та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 року розгляд справи відкладено на 12.10.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 року розгляд справи відкладено на 25.10.2016 року.

В судове засідання 25.10.2016 року представник відповідача та третіх осіб не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Ухвали суду, позовна заява надсилались на всі відомі адреси, в тому числі на юридичну адресу підприємства згідно відомостей єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Провадження у справі порушено ухвалою від 16.08.2016 року, що свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду справи, подання суду відзиву на позов, доказів в обґрунтування своєї позиції, в разі їх наявності.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 25.10.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 25.10.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.05.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Страхова компанія "Країна" (далі по тексту - позивач, ПАТ «СК «Країна») та ОСОБА_2 укладено Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, який оформлено Полісом №АІ/8298336 (далі по тексту - Поліс №АІ/8298336).

23.05.2016 року до ПАТ «СК «Країна» з повідомленням про ДТП звернулася ОСОБА_3 (фізична особа, майну якої заподіяна шкода внаслідок ДТП за участю транспортного засобу зазначеного у Полісі №АІ/8298336.

Майнові вимоги ОСОБА_3 щодо відшкодування заподіяної шкоди обґрунтовують, зокрема, тим, що при настанні дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згодою водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння та не перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії скористалися правом спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (далі по тексту - Європротокол), що передбачено ст. 33.2. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» (надалі - Закон).

З Європротоколу вбачається, що ДТП сталася за участю транспортного засобу HONDA, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, забезпеченого за Полісом АІ/8298336 та транспортного засобу RENAULT, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, забезпеченого за Полісом АІ/5626587, укладеним Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Україна" (далі по тексту - відповідач, ПрАТ «СК «Україна») 30.05.2015 року

ПАТ «СК «Країна» одержало інформацію, що цивільно-правова відповідальність іншого учасника ДТП забезпечена у ПрАТ «СК Україна», якому на день укладення Полісу згідно з Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 30 квітня 2015 року №905, було анульовано ліцензію на провадження страхової діяльності у формі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідач станом на день укладення Полісу АІ/5626587 (30.05.2015 року) позбавлений ліцензії на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та не був членом МТСБУ, що означає, що відповідач не був Страховиком в розумінні ЦК України та Закону України «Про страхування» та не мав право здійснювати діяльність з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в зв'язку з чим Полісу АІ/5626587 є недійсним у відповідності до норм ст. 215 та 203 ЦК України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про страхування», порядок реєстрації, ліцензування, здійснення нагляду за діяльністю, застосування заходів впливу та ліквідації філій страховиків- нерезидентів встановлюються цим Законом та нормативно-правовими актами Уповноваженого органу.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг це Уповноважений орган в розумінні Закону України «Про страхування».

Згідно Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 року 1070/2011, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (надалі також - Нацкомфінпослуг) здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Зокрема, до її основних завдань належить захист прав споживачів фінансових послуг шляхом застосування у межах своїх повноважень заходів впливу з метою запобігання і припинення порушень законодавства на ринку фінансових послуг, для чого вона, зокрема, видає фінансовим установам відповідно до законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг відповідні дозволи, а також ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг та може видавати страховикам приписи про усунення виявлених порушень законодавства з питань страхової діяльності, а в разі невиконання таких приписів зупиняти чи обмежувати до усунення виявлених порушень дію ліцензій зазначених страховиків, приймати рішення про відкликання ліцензій та виключення страховиків з Державного реєстру фінансових установ.

У відповідності до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами страхової діяльності, а відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно ст. 2 Закону України «Про страхування» страховиками, які мають право здійснювати страхову діяльність на території України є фінансові установи, які одержали в установленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

У відповідності до п. 2 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 23 грудня 2004 № 3178, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27.12.2004 за №1654/10253, підставою для провадження діяльності з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є наявність ліцензії на право провадження вказаного виду страхування, виданої відповідно до цих Ліцензійних умов.

Згідно з інформацією, що міститься у вільному доступі на офіційному веб-сайті Нацкомфінпослуг за посиланням http://nfp.gov.ua/content/zupinennya-obmezh-diyalnosti-fu.html ліцензія на провадження страхової діяльності у формі обов'язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» АД №039930 (код за ; місцезнаходження: вул. Ревуцького, буд. 42-Г, м. Київ, 02140) розпорядженням Нацкомфінпослуг від 30 квітня 2015 року №905, що набрало чинності 08 травня 2015 року, була анульована, про внесено відповідні дані до відкритого Державного реєстру фінансових установ, доступного за посиланням http://www.kis.nfp.gov.ua/Home/SrchViewLic/6 у відповідності до положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядження Державно комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 28.08.2003 №41 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 28.11.2013 № 4368), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 вересня 2003 р. за № 797/8118.

Таким чином, станом на день укладення Полісу АІ/5626587 (30.05.2015 року) Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» позбавлено ліцензії на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та не було членом МТСБУ, що означає, що ПрАТ «СК «Україна» не було Страховиком в розумінні ЦК України, Закону «Про страхування» та не мало право здійснювати обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших (п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 2.5.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

Згідно з п. 3.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), за змістом частини першої статті 227 ЦК України є оспорюваним. Ліцензія є необхідною для здійснення деяких видів господарської діяльності, зазначених у статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", а також у випадках, визначених Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" тощо. Правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках. При цьому не має значення, з яких причин була відсутня ліцензія, а також чи знала або повинна була знати про це інша сторона правочину. У разі коли на момент вчинення правочину юридична особа не мала ліцензії, а на час, коли правочин був виконаний або мав бути виконаний, вона ліцензію отримала, підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи (п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач при укладанні Полісу АІ/5626587 (30.05.2015 року) не мав відповідної ліцензії, а отже не мав статусу Страховика за законодавством України, в зв'язку з чим не мав права укладати договори страхування.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/5626587 укладений Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» (02140, м. Київ, ВУЛИЦЯ РЕВУЦЬКОГО, будинок 42-Г; ).

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» (02140, м. Київ, ВУЛИЦЯ РЕВУЦЬКОГО, будинок 42-Г; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (04176, м. Київ, ВУЛИЦЯ ЕЛЕКТРИКІВ, будинок 29А; ) 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. - судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 14.11.2016 року.