ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2016 року Справа № 904/6885/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

секретар судового засідання Саланжій Т.Ю.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №05-08/02 від 05.08.2016р., представник

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроменерго" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2016р. у справі №904/6885/16

за позовом Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт", м.Бровари, Київська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроменерго", смт.Слобожанське, Дніпровський район, Дніпропетровська область

про стягнення 128846,66 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2016р. у справі №904/6885/16 (суддя Ніколенко М.О.) позов Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (з урахуванням заяви про зменшення та збільшення позовних вимог від 26.09.2016р.) задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроменерго" на користь позивача суму основного боргу в розмірі 97676,48 грн., пеню в розмірі 21544,90 грн., три проценти річних в розмірі 2755,32 грн., інфляційні втрати в розмірі 6869,96 грн. та судовий збір у сумі 1932,70 грн. Повернуто Державному підприємству спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" з Державного бюджету України судовий збір у сумі 91,30 грн., надмірно сплачений згідно платіжного доручення №6629743 від 29.06.2016р.

Рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що позивач виконав умови договору і здійснив перевезення відходів (фугату), що підтверджується актами виконаних робіт, а відповідач порушив умови договору і не розрахувався повністю з позивачем, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на день подання позову складає 97676,48 грн. Суд також визнав розрахунок пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат наданий позивачем таким, що відповідає чинному законодавству України, дійсним обставинам справи, правильно враховує періоди нарахувань та не містить арифметичних помилок, а тому підлягає задоволенню.

Відповідач (ТОВ "Агропроменерго"), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що означене рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при повному ігноруванні відповідних положень чинного законодавства, строків, застосування яких передбачено для відповідного виду відповідальності. Просить скасувати рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2016р. у справі №904/6885/16.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд всупереч положень ст.77 ГПК України відхилив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, тим самим не дав можливості відповідачу заявити відповідні заперечення стосовно розрахунків, як суми боргу заявленого позивачем, так і розрахунку штрафних санкцій, який наведено в відповідних додатках до позовної заяви. Звертає увагу, що дізнався з тексту оскарженого рішення про подання позивачем в судовому засіданні заяви про зменшення та збільшення позовних вимог, яку не було направлено відповідачу і він не мав змоги з нею ознайомитися, чим також порушено норми процесуального права. Порушення норм матеріального права скаржник вбачає в тому, що судом було проігноровано ч.6 ст.232 Господарського кодексу України і сума пені, зазначена в оскарженому рішенні розрахована з порушенням норм чинного законодавства та є невірною.

Позивач (ДП "Укрспирт") у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами відповідача. Вказує, що зважаючи на порушення відповідачем умов договору, позивач скористався своїм правом, визначеним п. 5.2. Договору, та нарахував відповідачу пеню за порушення строків оплати відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України за шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане, що відповідний розрахунок позивача був наведений в рішенні суду першої інстанції та не суперечить розрахунку відповідача. З огляду на відсутність порушення при розрахунку пені позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Відповідач був належним чином сповіщений про час і місце розгляду справи, але участі свого представника в судовому засіданні 23.11.2016р. не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин колегія суддів вважає, що неявка представника відповідача, який не скористався наданим йому правом брати участь в судових засіданнях та на засадах змагальності доводити суду обґрунтованість своїх вимог та заперечень, не перешкоджає дослідженню та оцінці наявних матеріалів справи, повнота яких дозволяє визначитись відносно законності оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу можливо розглянути по суті в цьому судовому засіданні, в порядку ст.ст. 75, 99 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні 23.11.2016р. заперечував на задоволенні апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві, заявив клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення відповідачу заяви про зменшення та збільшення позовних вимог та копії розрахунку пені та 3% річних.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Враховуючи, що предметом розгляду суду першої інстанції були вимоги позивача, які ґрунтуються на його заяві про зменшення та збільшення позовних вимог, але місцевий господарський суд не витребував та не залучив до матеріалів справи наявні у позивача докази про її направлення відповідачу, колегія суддів приймає ці докази до розгляду судом апеляційної інстанції, як такі, що не були подані позивачем з причин, які не залежали від нього.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено із матеріалів справи, між Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (Перевізник) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроменерго" (Замовник) було укладено договір перевезення №325 від 29.05.2015р.

Відповідно до п. 1.1. договору, Перевізник зобов'язується доставити довірений йому Замовником вантаж - відходи (фугат), що утворюється після віджиму барди зернової нативної (надалі - вантаж) згідно заявок Замовника, а Замовник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату на умовах даного договору.

Відповідно до п. 1.2. договору вартість послуг з перевезення визначається калькуляцією, що є невід'ємною частиною цього договору та погоджується сторонами шляхом укладення Протоколу узгодження розбіжностей, що є невід'ємною частиною цього договору.

Загальна сума цього договору визначається на підставі актів виконаних робіт (надання послуг) складених сторонами протягом строку дії цього договору (п. 3.2. договору).

За п. 3.3. договору розрахунки за надані послуги проводяться Замовником в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Перевізника протягом 5 банківських днів з дати підписання сторонами акту виконаних (надання послуг).

Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 серпня 2016 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п.8.2. договору в редакції додаткової угоди №1 від 07.09.2015р.).

На виконання умов договору позивачем були надані відповідачу послуги з перевезення відходів (фугату), що підтверджується актами виконаних робіт №12 від 16.09.2015р. на суму 16531,20 грн., №13 від 23.09.2015р. на суму 16934,40 грн., №14 від 30.09.2015р. на суму 19756,80 грн., №15 від 21.10.2015р. на суму 34432,64 грн., №16 від 28.10.2015р. на суму 10021,44 грн. та №5 від 15.03.2016р. на суму 28522,56 грн. Акти підписані обома сторонами без зауважень та заперечень (а.с.25-27).

Відповідач розрахувався за надані послуги не в повному обсязі, тільки згідно акту виконаних робіт №5 від 15.03.2016р. на суму 28522,56 грн., що підтверджується платіжним дорученням №464 від 06.05.2016р. (а.с.28).

15.06.2016р. позивачем на адресу відповідача була направлена вимога №02-7-3/876 щодо сплати суми заборгованості за договором №325 від 29.05.2015р. у розмірі 97676,48 грн. (а.с.29-30), яка залишена відповідачем без відповіді.

Несплата ТОВ "Агропроменерго" суми заборгованості за вищевказаним договором стала приводом для звернення ДП "Укрспирт" до господарського суду з даним позовом про стягнення 97676,48 грн. основного боргу, 30386,43 грн. пені, 6869,96 грн. інфляційних втрат та 2194,18 грн. трьох процентів річних.

26.09.2016р. позивачем до суду першої інстанції була подана заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої позовні вимоги в частині стягнення пені були зменшені на загальну суму 8841,53 грн. та одночасно були збільшені позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних за період з 14.07.2016р. по 21.09.2016р. на загальну суму 561,14 грн.

З урахуванням заявленого зменшення та збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача суму коштів у розмірі 128846,66 грн., що складається з суми основного боргу у розмірі 97676,48 грн., 21544,90 грн. пені, 6869,96 грн. інфляційних втрат та 2755,32 грн. трьох процентів річних.

Місцевий господарський суд вірно відзначив, що за своєю правовою природою, укладений між сторонами договір є договором перевезення.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Статтею ст. 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно з частинами 1-3 ст. 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Відповідно до частин 1-3 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Статтею 920 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За умовами п.5.3. договору перевезення, за порушення строків оплати послуг Замовник сплачує на користь Перевізника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від суми заборгованості, за кожен день прострочення.

Задовольняючи змінені позовні вимоги повністю, місцевий господарський суд виходив із того, що матеріалами справи доведений факт порушення відповідачем умов договору, що призвело до виникнення заборгованості, що складається з суми 97676,48 грн. основного боргу, 30386,43 грн. пені, 6869,96 грн. інфляційних втрат та 2194,18 грн. трьох процентів річних.

Причиною апеляційного оскарження є питання правомірності прийняття, розгляду та вирішення судом першої інстанції спору у даній справі по суті позовних вимог позивача відповідно до його заяви про зменшення та збільшення позовних вимог, а також правомірності та обґрунтованості частини цих вимог, а саме пені.

Як вбачається з матеріалів справи, на початку першого судового засідання, яке було призначене судом першої інстанції на 26.09.2016р., позивачем була подана суду заява про зменшення та збільшення позовних вимог, в якій позивач з посиланням на права, надані йому ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, вніс зміни до своїх позовних вимог, на підтвердження чого надав відповідні уточнені розрахунки (а.с. 59-65).

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

За приписами ч. 6 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Відповідно до роз'яснень, які надані господарським судам в п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, про що зазначається в протоколі судового засідання. При цьому неявка у судове засідання однієї з сторін, належним чином повідомленої про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК (абзац 2 п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Як зазначено в протоколі судового засідання від 26.09.2016р., під час вчинення дій по підготовці справи до розгляду суд дійшов висновку про необхідність відкладення розгляду справи до 04.10.2016р. (а.с. 68).

Про відкладення розгляду справи судом першої інстанції було винесено відповідну ухвалу від 26.09.2016р., яку направлено сторонам (а.с. 69).

Як зазначено в протоколі судового засідання від 04.10.2016р. (а.с. 72), в цьому судовому засіданні було розпочато розгляд справи по суті, а за результами судового розгляду оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення у даній справі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом норм процесуального права, які повязуються апелянтом з необізнаністю з зміненими позовними вимогами позивача, колегія суддів встановила, що 23.09.2016р. позивач направив на адресу відповідача копію заяви про зменшення та збільшення позовних вимог, копію розрахунку пені та копію розрахунку 3% річних, що підтверджено описом вкладення в цінний лист, на якому проставлений відбиток штемпеля підприємства поштового звязку "Укрпошта", та відповідним фіскальним чеком, оригінали яких долучені за клопотанням позивача до матеріалів справи (а.с. 102-103).

Таким чином, до початку розгляду справи судом першої інстанції по суті спору позивач надіслав відповідачеві документи, які визначали предмет спору та відповідні розрахунки його складових, що спростовує доводи відповідача про допущені місцевим господарським судом порушення його процесуальних прав.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи також відхиляються судовою колегією з огляду на наступне.

За змістом положень ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України однією з підстав для відкладення розгляду справи є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Статтею 28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що представниками сторін у справі можуть бути як керівники підприємств та організацій так і інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, тобто коло осіб, які можуть здійснювати представництво в суді, чинним законодавством не обмежується.

Згідно з пунктом 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Отже, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Як зазначено в клопотанні відповідача від 03.10.2016р. про перенесення розгляду судового засідання у даній справі вмотивовано посиланням на неможливість участі повноважного представника відповідача у зв'язку із знаходженням 04.10.2016р. у відрядженні за межами м Дніпро. Про наявні у відповідача заперечення проти позову та докази, які можуть бути надані відповідачем, у клопотанні відповідача не зазначено (а.с. 70). Тому місцевий господарський суд вірно виходив із того, що обставин, які вказують на неможливість вирішення спору у судовому засіданні 04.10.2016р. не встановлено.

До того ж, слід врахувати на те, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункт 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Щодо решти доводів апеляційної скарги, то у їх оцінці колегія суддів виходить з наступних мотивів.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Дослідивши уточнений розрахунок позивача в частині нарахувань пені, який був покладений в основу судового рішення, колегія встановила, що для визначення розміру зобов'язань по сплаті пені здійснені такі нарахування:

- за актом №13 від 23.09.15 за період з 01.10.15 по 01.04.16 (184 дні) на суму 3752,62 грн.;

- за актом №12 від 16.09.15 за період з 24.09.15 по 24.03.16 (183 дні) на суму 3648,31 грн.;

- за актом №14 від 30.09.15 за період з 08.10.15 по 08.04.16 (184 дні) на суму 4377,60 грн.;

- за актом №15 від 21.10.15 за період з 29.10.15 по 29.04.16 (184 дні) на суму 7581,85 грн.;

- за актом №16 від 28.10.15 за період з 05.11.15 по 05.05.16 (183 дні) на суму 2184,52 грн., а всього на суму 21 544,90 грн.

З контррозрахунку відповідача в частині нарахувань пені, які підлягають стягненню у зв'язку з простроченням виконання ним своїх грошових зобовязань, колегія суддів встановила, що відповідач розрахував розмір пені:

- за актом №13 від 23.09.15 за період з 01.10.15 по 01.04.16 (184 дні) на суму 3745,93 грн.;

- за актом №12 від 16.09.15 за період з 24.09.15 по 24.03.16 (183 дні) на суму 3636,86 грн.;

- за актом №14 від 30.09.15 за період з 08.10.15 по 08.04.16 (184 дні) на суму 4370,25 грн.;

- за актом №15 від 21.10.15 за період з 29.10.15 по 29.04.16 (184 дні) на суму 7571,42 грн.;

- за актом №16 від 28.10.15 за період з 05.11.15 по 05.05.16 (183 дні) на суму 2181,72 грн., а всього на суму 21506,18 грн.

Дослідивши означений вище контррозрахунок відповідача, колегія суддів вважає його необґрунтованим та відхиляє його як доказ, оскільки в цьому контррозрахунку не наведено всіх складових, які були використані відповідачем у своїх математичних розрахунках, зокрема який знаменник кількості днів у році (365 чи 366) у формулі розрахунку було використано відповідачем з огляду на те, що 2016 рік є високосним, і таким чином, не доведено причини розбіжностей із розрахунком позивача, які є незначними: загалом на суму 38,72 грн.

Відтак колегія суддів доходить висновку, що місцевий господарський суд вірно визначив розмір заборгованості відповідача перед позивачем, зокрема, що стосується зобовязань відповідача сплатити пеню за прострочення виконання ним основного зобовязання з оплати отриманих послуг за вказаним договором перевезення, а розгляд справи судом першої інстанції за відсутності представника відповідача не призвів до прийняття неправильного рішення.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та об'єктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржене рішення місцевого господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі, тому відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроменерго" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2016р. у справі №904/6885/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено 24.11.2016р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна