ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2016 р.Справа № 924/1021/16

Господарський суд Хмельницької області у складі: суддя Музика М.В. при секретарі судового засідання Виноградову Б.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Агро", с. Бражинці Полонського району Хмельницької області

до приватного підприємства "Адоніс-Стар", м. Старокостянтинів Хмельницької області

про визнання недійсним п. 6.2 договору купівлі-продажу №032/14 від 22.05.2014 року, укладеного між ТОВ "ОСОБА_1 Агро" та ПП "Адоніс-Стар",

представники сторін:

позивача: не зявився

відповідача: не з'явився

В судовому засіданні відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення

ВСТАНОВИВ:

ухвалою господарського суду Хмельницької області від 19.10.2016 року порушено провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Агро", с. Бражинці Полонського району Хмельницької області до приватного підприємства "Адоніс-Стар", м. Старокостянтинів Хмельницької області про визнання недійсним п. 6.2. договору купівлі-продажу №032/14 від 22.05.2014 року, укладеного між ТОВ "ОСОБА_1 Агро" та ПП "Адоніс-Стар". Розгляд справи призначено на 01.11.2016 року. Ухвалою суду від 01.11.2016 року судове засідання відкладено на 16.11.2016 року.

Повноважний представник позивача на судовий розгляд справи 16.11.2016 року не з'явився, 15.11.2016 року через канцелярію суду надіслав клопотання з проханням проводити судове засідання за відсутності представника ТОВ "ОСОБА_1 Агро", наголосив на підтриманні позовних вимог; під час судового розгляду спору 01.11.2016 року позов підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві.

Відповідач не скористався правом участі свого представника в судовому розгляді справи 16.11.2016 року, належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою від 01.11.2016 року. Повноважний представник ПП "Адоніс-Стар" в судовому засіданні 01.11.2016 року та у наданому суду відзиві на позов просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення мотивує тим, що у п. 6.2 договору сторонами передбачено зміну саме процентів за користування товарним кредитом, а не процентів в розумінні ст. 625 ЦК України.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.

22 травня 2014 року між приватним підприємством "Адоніс-Стар" (продавець) та фермерським господарством "ОСОБА_1 Агро" (покупець) укладено договір купівлі-продажу №032/14 (далі - договір), згідно п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати, а покупець зобов'язується прийняти та сплатити вартість засобів захисту рослин, іменованих в подальшому товар, відповідно до умов даного договору.

Товар надається на умова товарного кредиту і оплата за товар здійснюється наступним чином: 30% від вартості товару - завдаток, сплата протягом 1-го дня з дня підписання специфікації; 70% - до 1 серпня 2014 року (п. 4.1. договору).

Товарний кредит з відстрочкою платежу по даному договору надається на умовах сплати 0,01% річних за користування товарним кредитом, якщо інший розмір процентів не встановлений умовами оплати товару по специфікації до договору (п. 4.2. договору).

У випадку порушення покупцем термінів оплати, він сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від своєчасно неоплаченої суми заборгованості, за кожний день прострочення оплати та штраф у розмірі 15% від суми боргу (п. 6.1. договору).

У п. 6.2. договору сторонами погоджено, що у разі несвоєчасного погашення заборгованості за товарним кредитом, згідно умов оплати, з дати виникнення простроченої заборгованості, на суму заборгованості нараховуються проценти за користування товарним кредитом з розрахунку 0,1% за кожний день прострочення оплати.

Відповідно до п. 6.3 договору, якщо покупець своєчасно не перерахує на поточний рахунок продавця суму обумовленого завдатку, то на суму несплаченого завдатку нараховується 25% річних за користування чужими коштами, при умові фактичної поставки товару для покупця.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2014 року, а в частині розрахунків - до повного виконання покупцем своїх зобов'язань за цим договором (п. 9.1. договору).

Договір купівлі-продажу №032/14 від 22.05.2014 року підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками.

Позивач, вважаючи, що п. 6.2 договору купівлі-продажу №032/14 від 22.05.2014 року, у якому передбачено нарахування процентів за користування товарним кредитом з розрахунку 0,1% за кожний день прострочення оплати є таким, що суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки по суті порушує припис ст. 61 Конституції України в частині неможливості притягнення двічі до юридичної відповідальності, звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у сукупності, судом приймається до уваги наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 628 даного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами частини 1 статті 203 ЦК України угода визнається недійсною у разі коли вона суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

У п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що суд, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Агро" звернувся з позовом про визнання недійсним п. 6.2. договору купівлі-продажу №032/14 від 22.05.2014 року, у якому передбачено один з видів відповідальності сторони - сплату процентів за користування товарним кредитом з розрахунку 0,1% за кожний день прострочення оплати у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за товарним кредитом, згідно умов оплати, з дати виникнення простроченої заборгованості, на суму заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами оскаржуваного пункту договору нараховуються за кожний день прострочення виконання зобов'язання, за своєю правовою природою, враховуючи спосіб їх обчислення за кожний день прострочення, підпадають під визначення пені, яка вже нарахована і сплачена відповідно до п. 6.1. договору у розмірі двох облікових ставок Національного банку України від несплаченої покупцем суми за кожний день прострочення, що, на думку позивача, не узгоджується із приписами ст. 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Частиною 1 статті 216 та частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України передбачено, що господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. В статті 546 Цивільного кодексу України зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 6.1 договору купівлі-продажу №032/14 від 22.05.2014 року передбачено, що у випадку порушення покупцем термінів оплати, він сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від своєчасно неоплаченої суми заборгованості, за кожний день прострочення оплати та штраф у розмірі 15% від суми боргу.

При цьому, у відповідності до п. 4.1. та п. 4.2. договору товар надається на умовах товарного кредиту, який надається з відстрочкою платежу по даному договору на умовах сплати 0,01% річних за користування товарним кредитом, якщо інший розмір процентів не встановлений умовами оплати товару по специфікаціях до договору.

У п. 6.2. договору сторонами погоджено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за товарним кредитом, згідно умов оплати, з дати виникнення простроченої заборгованості, на суму заборгованості нараховуються проценти за користування товарним кредитом з розрахунку 0,1% за кожний день прострочення оплати.

Згідно з частиною п'ятою статті 694 ЦК України, якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У п. 8 оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 року "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що пеню необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, що є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання. Передбачені договором проценти не є неустойкою (штрафом, пенею), а є саме процентами за користування товарним кредитом відповідно до частини п'ятої статті 694 ЦК України та стягуються незалежно від наявності вини боржника. Зазначені проценти за своєю правовою природою є боргом (постанова Вищого господарського суду України від 25.09.2012 № 32/5005/3471/2012).

Тобто, пеня та проценти за користування товарним кредитом різні за свою правовою природою та становлять, відповідно, штрафну санкцію та борг.

У статті 199 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарського зобовязання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобовязань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обороті.

Право учасників господарських відносин встановлювати на свій розсуд види забезпечення виконання зобов'язань узгоджується із свободою договору встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У Постанові Верховного Суду України від 22.11.2010р. у справі № 14/80-09-2056 вказується на те, що право учасників господарських відносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним Кодексом України види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною 2 статті 546 ЦК України і суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності договірної санкції.

В Постанові від 11.11.2011р. у справі № 11/81 Верховний Суд України вказав на те, що при укладенні договору позивач не заперечував проти його умов, протокол розбіжностей сторонами не складено, а пункт договору, про визнання якого недійсним просить позивач, чітко передбачає настання відповідних правових наслідків, що передбачені ним.

Таким чином, судом встановлено, що сторонами договору купівлі-продажу №032/14 від 22.05.2014 року погоджено всі умови договору, в тому числі, умови відповідальності сторін за порушення взятих на себе згідно такого договору зобов'язань, як от сплата процентів за користування товарним кредитом, що не суперечить чинним на час укладення договору вимогам законодавства та відповідає положенням ст. 230 Господарського кодексу України та ст. 649 Цивільного кодексу України.

Відтак, з огляду на вищевикладене, враховуючи принцип свобод договору, різну правову природу нарахувань пені та процентів за користування товарним кредитом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання п. 6.2. договору купівлі-продажу №032/14 від 22.05. 2014 року недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Судові витрати у зв'язку із відмовою в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 13, 33, 34, 43, 49, 82, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

в задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 17.11.2016 року.

Суддя М.В. Музика

Віддрук. у 3 прим. : 1 - до справи, 2 - позивачу (30536, вул. Колгоспна, 2, с. Бражинці Полонського району Хмельницької області) - рекомендованим листом з повідомленням про вручення; 3 - відповідачу (31100, Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул. Попова, 30, к. 11) - рекомендованим листом з повідомленням про вручення