РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2016Справа №910/21456/15

За позовомПублічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк»
доСпоживчого товариства «Діамед»
прозвернення стягнення на іпотечне нерухоме майно
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (надалі - «Банк») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Споживчого товариства «Діамед» (надалі - «Товариство») про звернення стягнення на іпотечне нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв'язку з невиконанням відповідачем грошового зобов'язання за кредитною угодою №498/09.01 від 12.09.2001 р., договором про надання траншу №105.43164/FW116.9 від 18.07.2012 р., договором про відкриття кредитної лінії №115.44077/FW116.9 від 25.09.2013 р. та договором про надання траншу №105.44078/FW116.9 від 25.09.2013 р., позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на іпотечне нерухоме майно відповідача за договорами іпотеки №498-Д312 від 22.03.2006 р. та №498-Д310 від 14.06.2004 р., а також договором застави №498/09.01-Д32 від 12.09.2001 р. шляхом визнання права власності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.08.2015 р. позовну заяву Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» повернуто без розгляду на підставі приписів п.5 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2015 р. ухвалу господарського суду міста Києва від 21.08.2015 р. скасовано, а матеріали справи №910/21456/15 передано на розгляд до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.10.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 09.11.2015 р.

06.11.2015 р. до канцелярії суду Товариством з обмеженою відповідальністю «Діамед» подано заяву про вступ у справу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, в задоволенні якої судом відмовлено з огляду на недоведеність заявником яким чином рішення у даній справі може вплинути на права та/або його обов'язки.

В судовому засіданні 09.11.2015 р. судом оголошувалась перерва на 30.11.2015 р.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 30.11.2016 р. у справі призначено комплексну судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, розгляд справи зупинено.

22.09.2016 р. до канцелярії суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист №6778/16-45 від 15.09.2016 р., з якого вбачається, що призначена ухвалою суду від 30.11.2016 р. експертиза не проведена у зв'язку із нездійсненням попередньої оплати її вартості, а відтак матеріали справи №910/21456/15 повернуто до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2016 р. поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду на 31.10.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.10.2016 р. розгляд справи відкладено на 14.11.2016 р. у зв'язку із неявкою представників сторін та неподанням витребуваних доказів.

Представники сторін в судове засідання не з'явилися, вимоги ухвали суду не виконали, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №982 та №874.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд відзначає, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.09.2001 р. між Закритим акціонерним товариством «Мікрофінансовий Банк» правонаступником якого є Банк, та Товариством (позичальник) була укладена кредитна угода №498/09.01 (надалі - «Кредитна угода»), відповідно до п. 1.1 якої кредитор, на положеннях та умовах цієї угоди, та договорів про надання траншу відкриває позичальнику кредитну лінію терміном на 36 місяців, у розмірі та умовах, передбачених п. 3.2 даної угоди.

За змістом п. 3.2 Кредитної угоди кредитні кошти (кредит) можуть надаватися кредитором позичальнику у гривні, доларах США або Євро на підставі договорів про надання траншу, які є невід'ємною частиною до цієї угоди. При цьому, загальна сума заборгованості по даній угоді на дату надання траншу порахована з використанням курсів НБУ для відповідних валют, не повинна перевищувати 45 000,00 Євро.

Пунктом 3.3 Кредитної угоди сторонами погоджено, що умови надання, термін погашення та розмір кожного траншу визначаються на кредитному комітеті кредитора та оформлюються договорами про надання траншу. Кредитор має право перед наданням чергового траншу здійснювати перевірку фінансово-економічного стану позичальника. Перед наданням чергового траншу кредитор може вимагати від позичальника оформлення додаткового забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою. Кредитор має право відмовити позичальнику в наданні чергового траншу в разі прийняття негативного рішення кредитного комітету кредитора.

Додатковими угодами до Кредитної угоди сторонами вносилися зміни в частині встановлення ліміту надання грошових коштів.

Також між сторонами були укладені:

- договір про надання траншу №105.43164/FW116.9 від 18.07.2012 р., згідно з яким Банк зобов'язався надати Товариству кредит на суму 500 000,00 дол. США строком на 60 місяців, розмір процентної ставки - 10,5% річних;

- договір про відкриття кредитної лінії №115.44077/FW116.9 від 25.09.2013 р., згідно з яким Банк зобов'язався відкрити Товариству кредитну лінію з наступними лімітами: з 25.09.2013 р. по 24.07.2014 р. у розмірі 125 000,00 дол. США, з 25.07.2014 р. по 25.08.2014 р. у розмірі 83 333,00 дол. США, з 26.08.2014 р. по 25.09.2014 р. у розмірі 41 667,00 дол. СА; розмір процентної ставки - 11,00% річних;

- договір про надання траншу №105.44078/FW116.9 від 25.09.2013 р., згідно з умовами якого Банк зобов'язався надати Товариству кредит на суму 625 000,00 дол. США строком на 24 місяці, розмір процентної ставки - 11,00% річних.

На виконання умов Кредитної угоди позивачем надавалися у користування відповідачу грошові кошти, а відповідачем частково поверталися такі грошові кошти на рахунок Банку та сплачувалися відсотки за користування кредитом.

21.03.20164 р. позивач звернувся до відповідача з вимогами про повне дострокове погашення кредиту, в якій вимагав погасити існуючу заборгованість за договором про надання траншу №105.43164/FW116.9 від 18.07.2012 р., договором про відкриття кредитної лінії №115.44077/FW116.9 від 25.09.2013 р. та договором про надання траншу №105.44078/FW116.9 від 25.09.2013 р.

В забезпечення виконання позичальником грошового зобов'язання за Кредитною угодою, між Банком та Товариством були укладені:

- договір застави №498/09.01-Д32 від 12.09.2001 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №6690, в редакції договору про внесення змін №4 від 18.07.2012 р., згідно з умовами якого Товариство передало Банку в іпотеку 4/100 частини нежилого будинку, загальною площею 84,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А;

- договір іпотеки від 14.06.2004 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М. за реєстровим №2706, в редакції додаткової угоди від 18.07.2012 р., згідно з умовами якого Товариство передало Банку в іпотеку нежиле приміщення 7/100 частин, що складає 167,40 кв.м від нежилого будинку площею 2 377,50 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А (в літ. А) заставною вартістю 1 566 800,00 грн.;

- договір іпотеки №498-ДЗ12 від 22.03.2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М. за реєстровим №1664, в редакції договору про внесення змін №1 від 18.07.2012 р., згідно з умовами якого Товариство передало Банку в іпотеку нежиле приміщення №1, №2 (групи приміщень №7), №1 (групи приміщень №7а), №1, №2 (групи приміщень №8), з №1 по №6 (групи приміщень №1) (в літ. А) загальною площею 264,7 кв.м., а також нежиле приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №5) (в літ. А) загальною площею 291,4 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням позичальником грошового зобов'язання за Кредитною угодою по поверненню кредитних коштів, у зв'язку з чим вказує на існування правових підстав для звернення в рахунок погашення такої заборгованості стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В даному випадку спірні правовідносин між сторонами виникли на підставі Кредитної угоди та договорів іпотеки та застави, а тому вони підпадають під правове регулювання в т.ч. § 6 Глави 49, Глави 71 Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку».

Вказані договори є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

За приписами ст. 1052 Цивільного кодексу України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

На виконання умов Кредитної угоди позивачем надавалися у користування відповідачу грошові кошти, а відповідачем частково поверталися такі грошові кошти на рахунок Банку та сплачувалися відсотки за користування кредитом.

Станом на момент звернення до суду із даним позовом, заборгованість відповідача перед позивачем становить: 11 597 638,10 грн. - заборгованість за кредитом згідно кредитних договорів, 685 054,71 грн. строкові проценти за кредитом, 983 884,39 грн. - прострочені проценти за кредитом, а всього - 13 266 577,20 грн.

Крім того, позивач вказує на існування підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 2 508 734,14 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання за кредитними договорами.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом п. 10.2 Кредитної угоди при порушенні встановлених договорами строків погашення грошових зобов'язань позичальник сплачує штрафну неустойку у розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 грн. у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості. Починаючи з 31 календарного дня прострочення, вказаний розмір неустойки збільшується до 1% за умови подання кредитором відповідного повідомлення позичальнику про таке збільшення. Розмір неустойки не може бути збільшено, якщо погашено не менш ніж 80% усього боргу чи щомісячно погашається не менш ніж 30% від суми заборгованості.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Суд перевірив здійснений позивачем розрахунок та погоджується з можливістю нарахування відповідачеві пені у розмірі 2 508 734,14 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання за кредитними договорами.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Згідно з ч. 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з ч. 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

21.03.20164 р. позивач звернувся до відповідача з вимогами про повне дострокове погашення кредиту, в якій вимагав погасити існуючу заборгованість за договором про надання траншу №105.43164/FW116.9 від 18.07.2012 р., договором про відкриття кредитної лінії №115.44077/FW116.9 від 25.09.2013 р. та договором про надання траншу №105.44078/FW116.9 від 25.09.2013 р. та попереджав про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання цієї вимоги.

Пунктом 7.1.1 договорів застави №498/09.01-Д32 від 12.09.2001 р., іпотеки від 14.06.2004 р. та іпотеки №498-ДЗ12 від 22.03.2006 р. сторонами погоджено, що іпотекодержатель у випадку набуття права на звернення стягнення на предмет іпотеки, вправі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Право власності переходить до іпотекодержателя на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є дане застереження, з моменту виконання іпотекодержателем всіх передбачених законодавством дій, необхідних для звернення стягнення у такий спосіб, без необхідності вчинення іпотекодавцем будь-яких додаткових дій чи документів.

За змістом ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. (ст. 11 цього Закону).

Із змісту ст. ст. 7, 11 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, але в межах вартості предмета іпотеки.

Визначені сторонами за взаємною згодою умови іпотечних договорів узгоджуються із (не суперечать) ст. ст. 7, 11 Закону України «Про іпотеку» тому, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, лише в межах вартості предмета іпотеки та має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимог, у першу чергу перед іншими кредиторами.

Крім того, суду не надано доказів визнання недійсними договору застави №498/09.01-Д32 від 12.09.2001 р., іпотеки від 14.06.2004 р. та іпотеки №498-ДЗ12 від 22.03.2006 р.

Стосовно твердження відповідача про те, що поряд з існуванням справи про стягнення з нього суми заборгованості, задоволення позовних вимог в цій справі про звернення стягнення на предмет іпотеки може призвести до подвійного стягнення, суд відзначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Аналогічні висновки мітяться у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 р. у справі № 6-1080цс15.

Згідно з ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Частиною 6 статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Разом з цим в ст. 39 вказаного Закону зазначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Наведене вище свідчить про те, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності за ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в резолютивній частині рішення має бути обов'язково зазначена вартість іпотечного майна, на яке звертається стягнення та яке набувається іпотекодержателем у власність, визначена на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.11.2016 р. у справі призначено комплексну судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, з метою встановлення

22.09.2016 р. до канцелярії суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист №6778/16-45 від 15.09.2016 р., з якого вбачається, що призначена ухвалою суду від 30.11.2016 р. експертиза не проведена у зв'язку із нездійсненням попередньої оплати її вартості, а відтак матеріали справи №910/21456/15 повернуто до господарського суду міста Києва.

З урахуванням викладеного, вартість іпотечного майна, на яке звертається стягнення у даному разі встановлюється на підставі висновків про вартість майна, складених суб'єктом оціночної діяльності - Приватним підприємством «СВ Девелопмент», що діє на підставі сертифіката суб'єкта оціночної діяльності, виданого Фондом державного майна України №15954/14 від 29.01.2014 р., згідно з якими:

- ринкова вартість нежитлових приміщень №1, №2 (групи приміщень №7), №1 (групи приміщень №7а), №1, №2 (групи приміщень №8), з №1 по №6 (групи приміщень №1) (в літ. А) загальною площею 264,7 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А, станом на 07.08.2015 р. становить 2 775 178,00 грн., що еквівалентно 129 174,00 дол. США;

- ринкова вартість нежитлових приміщень з №1 по №9 (групи приміщень №5) (в літ. А) загальною площею 291,4 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А, станом на 07.08.2015 р. становить 3 055 107,00 грн., що еквівалентно 142 203,00 дол. США;

- ринкова вартість нежитлового приміщення загальною площею 84,5 кв.м (4/100 частини нежилого будинку), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А, станом на 07.08.2015 р. становить 885 918,00 грн., що еквівалентно 41 236,00 дол. США;

- ринкова вартість нежитлового приміщення загальною площе. 167,40 кв.м (7/100 части нежилого приміщення), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А, станом на 07.08.2015 р. становить 1 755 062,00 грн., що еквівалентно 81 691,00 дол. США.

Таким чином, з урахуванням встановлених у справі обставин та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності є правомірним та обґрунтованими, а тому задовольняються судом повністю.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити повністю.

2. В рахунок погашення заборгованості Споживчого товариства «Діамед» перед Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» за кредитною угодою №498/09.01 від 12.09.2001 р. зі змінами та доповненнями, та укладеними на її підставі договором про надання траншу №105.43164/FW116.9 від 18.07.2012 р., договором про відкриття кредитної лінії №115.44077/FW116.9 від 25.09.2013 р. та договором про надання траншу №105.44078/FW116.9 від 25.09.2013 р., в загальній сумі 15 775 311,34 грн., звернути стягнення на іпотечне нерухоме майно шляхом визнання права власності Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на:

- нежиле приміщення №1, №2 (групи приміщень №7), №1 (групи приміщень №7а), №1, №2 (групи приміщень №8), з №1 по №6 (групи приміщень №1) (в літ. «А»), що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, буд. 17-А, заг. площа 264,7 кв.м., за ринковою вартістю 2 775 178,00 грн., визначеної на підставі висновку про вартість майна від 07.08.2015 р. виконаного суб'єктом оціночної діяльності - ПП «СВ Девелопмент», що діє на підставі сертифіката суб'єкта оціночної діяльності виданого Фоном державного майна України №15954/14 від 29.01.2014 р.

- нежиле приміщення №1 по №9 (групи приміщень №5) (в літ. «А»), загальна площа - 291,4 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, буд. 17-А, за ринковою вартістю 3 055 107,00 грн., визначеної на підставі висновку про вартість майна від 07.08.2015 року виконаного суб'єктом оціночної діяльності - ПП «СВ Девелопмент», що діє на підставі сертифіката суб'єкта оціночної діяльності виданого Фондом державного майна України №15954/14 від 29.01.2014 р.

- нежиле приміщення (в літ. А) складає 7/100 частини, що складає 167,4 кв.м. від нежилого будинку площею 2377,50 кв.м. що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, буд. 17-А, заг. площа 167,4 кв.м., за ринковою вартістю 1 755 062,00 грн., визначеної на підставі висновку про вартість майна від 07.08.2015 року виконаного суб'єктом оціночної діяльності - ПП «СВ Девелопмент», що діє на підставі сертифіката суб'єкта оціночної діяльності виданого Фондом державного майна України №15954/14 від 29.01.2014 р.

- нежиле приміщення, складає 4/100 частини нежилого будинку, заг. площа 84,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, буд. 17-А, за ринковою вартістю 885 918,00 грн., визначеної на підставі висновку про вартість майна від 07.08.2015 року виконаного суб'єктом оціночної діяльності - ПП «СВ Девелопмент», що діє на підставі сертифіката суб'єкта оціночної діяльності виданого Фондом державного майна України №15954/14 від 29.01.2014 р.

3. Стягнути з Споживчого товариства «Діамед» (09300, Київська обл., Володарський район, селище міського типу Володарка, вул. Армійська, будинок 4, приміщення 2; ідентифікаційний код 30176704) на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (03115, м. Київ, пр. Перемоги, 107-А; ідентифікаційний код 21677333) судовий збір у розмірі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.11.2016 р.

Суддя В.П. Босий