КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа№ 911/2086/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 14.11.2016

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Миронівський агрокомплекс" на рішення господарського суду Київської області від 18.08.2016 (повне рішення складено 23.08.2016)

у справі №911/2086/16 (суддя Н.Г. Шевчук)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Укрзооветпромпостач"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Миронівський агрокомплекс"

про стягнення 74 828,31 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 18.08.2016 у справі №911/2086/16 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Миронівський агрокомплекс" на користь ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Укрзооветпромпостач" 74 823,93 грн. з яких: 53 208,32 грн. заборгованість, 11 673,76 грн. пені, 5 345,21 грн. штрафу, 3 516,44 грн. інфляційне збільшення, 1 080,20 грн. 3% річних та 1 378,00 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ТОВ "Миронівський агрокомплекс" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 18.08.2016 у справі №911/2086/16 скасувати в частині стягнення штрафу в розмірі 5 345,21 грн.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права та Конституції України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2016 прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №911/2086/16 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

17.10.2016 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ТОВ "Миронівський агрокомплекс" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноваженого представника в дане судове засідання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя: Майданевич А.Г., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б. відкладено розгляд справи на 14.11.2016.

Представник відповідача в судовому засіданні надав свої пояснення та підтримав доводи, які викладені в апеляційній скарзі. Просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду Київської області від 18.08.2016 у справі № 911/2086/16 скасувати в частині стягнення штрафу в розмірі 5345,21 грн..

Представник позивача брав участь у судових засіданнях, надав пояснення, заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив рішення господарського суду Київської області від 18.08.2016 у справі № 911/2086/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ "Миронівський агрокомплекс" - без задоволення.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Укрзооветпромпостач" (постачальник) і товариством з обмеженою відповідальністю "Миронівський агрокомплекс" (покупець) укладено договір поставки №320 від 07.05.2013 (далі - Договір), відповідно до якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця кормові добавки, комбікорма, БМВД, ЗНМ, премікси та ветеринарні препарати (далі - товар) в асортименті, кількості та за ціною відповідно до замовлення покупця, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар у термін і в розмірі, що передбачені цим Договором.

Ціну цього Договору складає сума вартості всіх товарів, що поставляються постачальником покупцю на умовах цього Договору протягом його дії (пункт 3.1 Договору).

Пунктом 3.3 Договору встановлено, що оплата першої партії товару здійснюється як 100% передплата безготівкових грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника згідно рахунку-фактури. Оплата кожної наступної партії товару покупцем здійснюється з відстроченням платежу не більше 14 календарних днів від дати поставки шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Відповідно до пункту 5.2 Договору у випадку порушення строків поставки товару чи його оплати, встановлених у цьому Договорі, винна сторона сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє на момент нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов'язання за цим Договором, а також штраф у розмірі 10% від вартості поставленої партії товару.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань в частині оплати за отриманий ним товар у встановлені строки, позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача 53208,32 грн - основної заборгованості, 11673,76 грн - пені, 5345,21 грн - штрафу, 3516,44 грн - інфляційного збільшення та 1084,58 грн - 3% річних, а всього - 74828,31 грн..

При прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ТОВ "Миронівський агрокомплекс" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 18.08.2016 у справі №911/2086/16 скасувати в частині стягнення штрафу в розмірі 5345,21 грн., оскільки п. 5.2 Договору суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, так як ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а також пеня і штраф є формами неустойки тобто є одним видом юридичної відповідальності.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зазначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Нормами ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами частини 4 статті 265 Господарського кодексу України встановлено що, сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач передав, а відповідач отримав товар на суму 53452,08 грн, що підтверджується видатковою накладною №у-00002185 від 23.09.2015 по договору №320 від 07.05.2013. Зазначена партія товару оплачена частково, заборгованість становить 53208,32 грн, що не заперечується сторонами у справі.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовна вимога в частині стягнення основної заборгованості у сумі 53208,32 грн є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати товару належним чином не виконав, а саме не оплатив суму основної заборгованості в повному обсязі протягом встановлених п. 3.3 Договору 14 календарних днів (останній день оплати 07.10.2015), а тому з 08.10.2015 ця заборгованість є простроченою.

Так, судом першої інстанції стягнуто з відповідача саме:

- пеню за період з 08.10.2015 по 07.04.2016 у сумі 11673,76 грн;

- інфляційне збільшення з листопада 2015 року по квітень 2016 року у сумі 3516,44 грн;

- 3% річних за період з 08.10.2015 по 10.06.2016 у сумі 1080,20 грн.

Нормами ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань. Боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Договором також чітко визначено умови оплати, так, зокрема, п. 5.2 Договору у випадку порушення строків поставки товару чи його оплати, встановлених у цьому Договорі, винна сторона сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє на момент нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов'язання за цим Договором, а також штраф у розмірі 10% від вартості поставленої партії товару.

При цьому, товариство з обмеженою відповідальністю "Миронівський агрокомплекс" умови Договору належним чином не виконав, тому згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. (ч.2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Так, відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши розрахунок суду першої інстанції пені, інфляційного забезпечення та 3% річних, колегія суддів апеляційної інстанції вважає його арифметично вірним та таким, що виконаний у відповідності до вимог чинного законодавства.

Враховуючи наведені норми та умови договору, зокрема пункт 5.2., колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком та розрахунком суду першої інстанції, щодо стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Миронівський агрокомплекс" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Укрзооветпромпостач" 11673,76 грн - пені, 5345,21 грн - штрафу, 3516,44 грн - інфляційного збільшення і 1080,20 грн - 3% річних.

Стосовно твердження апелянта про те, що п. 5.2 Договору суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України, а саме вказує на те, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, пунктом 5.2 Договору, сторонами погоджено, що у випадку порушення строків поставки товару чи його оплати, винна сторона сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє на момент нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов'язання за цим Договором, а також штраф у розмірі 10% від вартості поставленої партії товару.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача пеню у сумі 11673,76 грн та штраф у розмірі 10%, що становить 5345,21 грн, оскільки одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України.

Аналогічна позиція викладена в п. 4 листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у сумі 74823,93 грн, з яких: 53208,32 грн основної заборгованості, 11673,76 грн пені, 5345,21 грн штрафу, 3516,44 грн інфляційного збільшення і 1080,20 грн 3% річних.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду Київської області від 18.08.2016 у справі №911/2086/16 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду Київської області від 18.08.2016 у справі №911/2086/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Миронівський агрокомплекс" - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Миронівський агрокомплекс" на рішення господарського суду Київської області від 18.08.2016 у справі №911/2086/16 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду Київської області від 18.08.2016 у справі №911/2086/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №911/2086/16 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська