ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року Справа № 910/6374/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Кролевець О.А.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну

скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В.

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року

у справі № 910/6374/16

господарського суду міста Києва

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Іпотека Кредит",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Кримська девелоперська

компанія"

про визнання нікчемного правочину недійсним

за участю представників

позивача - Мединський М.М., Глевацька О.В.

відповідача - Гладишенко М.І.

третьої особи - Дмитрієва О.О.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Іпотека Кредит" про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 24 липня 2014 року укладеного між Банком та ФК "Іпотека кредит".

Рішенням господарського суду міста Києва від 22 червня 2016 року (суддя Сташків Р.Б.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року (судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б., Отрюх Б.В.) у справі № 910/6374/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з зазначеними рішенням та постановою Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року та рішення господарського суду міста Києва від 22 червня 2016року скасувати та справу передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 липня 2014 року між банком (продавець) та ФК "Іпотека кредит" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого банк продав (відступив) права вимоги (всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) банку у якості кредитора до позичальників за договором кредитної лінії № ВКЛ-2010395/1 від 24 червня 2014 року із усіма змінами та доповненнями) та передав їх ФК "Іпотека кредит".

Відповідно до умов договору та додатку № 1 до нього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Кредитним договором на день укладання договору складає 9.558.766,00 доларів США, а саме право вимоги, виконання зобов'язань, щодо: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 9.558.766,00 доларів США та повернення заборгованості за процентами в розмірі, який буде нарахований станом на дату здійснення новим кредитором оплати первісному кредитору ціни відступлення права вимоги у розмірі та в терміни, визначені цим договором.

Згідно з пунктом 1.1 договору та додатку № 1 до нього загальна купівельна ціна за вищевказані права вимоги склала 2.000.000 доларів США, що еквівалентно 37.000.000 грн.

Датою відступлення права вимоги є дата підписання акта приймання-передачі прав вимоги відповідно до п. 1.1 укладеного договору.

Відповідно до пункту 7.1 договору він набув чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками.

30 грудня 2014 року на виконання умов договору банк та ФК "Іпотека Кредит" підписали акт приймання-передачі прав вимоги за кредитним договором (за кредитом в сумі 9.558.766,00 доларів США).

Частиною 3 статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Іпотека Кредит" про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 24 липня 2014 року, укладеного між банком та ФК "Іпотека кредит".

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний договір є нікчемним на підставі пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки вчинений сторонами за ціною, яка є значно меншою від її оціночної вартості. Факт підписання банком оспорюваного договору не відображений в балансі банку, а тому позивач вважає, що цей договір було укладено пізніше зазначеної в ньому дати - вже після введення у банку тимчасової адміністрації, і без отримання погодження куратора банку. Крім того, позивач просить визнати недійсним оспорюваний правочин, як такий, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, порушує права і законні інтереси вкладників банку, підриває довіру до банківської системи України, не сприяє ефективній процедурі виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено 24 липня 2014 року, підписано сторонами та скріплено печатками.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи позивача щодо іншої дати підписання оспорюваного договору пізніше, під час дії обмежень Національного банку України, оскільки доводи ґрунтуються на припущеннях та не можуть прийматися судом до уваги, оскільки не підтверджені належними та допустимими засобами в розумінні ст.33, 34 ГПК України.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Посилання позивача на дію обмежень, запроваджених постановою Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ "Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії проблемних", судами попередніх інстанцій не прийнято до уваги, оскільки оспорюваний договір укладений до початку дії цих обмежень.

Правлінням Національного банку України 02 березня 2015 року було прийнято постанову №150 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних".

02 березня 2015 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення за № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03 березня 2015 року у банку було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у банку.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 147 від 03 серпня 2015 року тимчасову адміністрацію в банку продовжено до 02 жовтня 2015 року включно.

02 жовтня 2015 року Національний банк України прийняв постанову № 664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк". Цього ж дня виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про початок процедури ліквідації Банку з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на виконання вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Уповноважена особа Фонду на підставі наказу № 67 від 11 березня 2015 року створила комісію з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями.

Під час роботи зазначеної комісії, оформленої протоколом №3 від 11 березня 2015 року, затвердженим Уповноваженою особою Фонду, було виявлено ознаки нікчемності оспорюваного договору, передбачені частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Зокрема, з посиланням на пункт 3 частини 3 цієї статті було зазначено, що оспорюваний договір фактично вчинений сторонами за ціною, яка є значно меншою від її оціночної вартості.

Відповідно до частини 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у разі, коли банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

З огляду на вищезазначені норми випливає, що нікчемність правочинів ставиться в залежність від звичайної вартості майна та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами в договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20%.

Суди вивчивши зміст позовної заяви зазначили, що доводи позивача про відчуження прав вимоги за ціною, значно нижчою від звичайної ціни ґрунтуються на тому, що загальна купівельна ціна за права вимоги згідно п. 1 спірного договору становить 2.000.000,00 дол. США, тоді як загальна сума вимог, які виникли і нараховані за кредитним договором та які були передані відповідачу на день укладення договору купівлі-продажу складає 9.558.766,00 дол. США.

У пункті 2.14 постанови № 11 Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Згідно з підпунктом 14.1.71 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

З пояснень представників сторін та змісту протоколу №3 від 11 березня 2015 року Комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями вбачається, що до висновку щодо нікчемності оспорюваного договору, банк дійшов виключно керуючись номінальною вартістю кредитної заборгованості, зазначеної в кредитному договорі, без проведення відповідної експертної оцінки.

Статтею 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" передбачено, що оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності (визначені у статті 5 цього Закону).

Висновки про вартість майна та майнових прав викладаються у звіті про оцінку майна, під яким слід розуміти документ, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюються підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Таким чином, виключно на підставі звіту про оцінку майнових прав можна стверджувати про відповідність та/або невідповідність звичайним (ринковим) цінам ціни продажу прав вимоги, визначеної сторонами у відповідному договорі.

Суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що позивач помилково ототожнює номінальний розмір заборгованості за кредитним договором (договором кредитної лінії № ВКЛ - 2010395/1 від 24 червня 2014 року) з ринковою вартістю ціни права вимоги.

З огляду на викладене, позивач не довів відповідність оспорюваного договору критерію нікчемності правочину, передбаченого пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Крім того, факт відсутності у оспорюваного договору ознак нікчемності встановлений господарськими судами під час розгляду справи № 910/19674/15 за позовом банку до ТОВ "Кримська девелоперська компанія" про стягнення 286.385.582,82 грн. заборгованості за кредитним договором. Судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що договір купівлі-продажу прав вимоги (договір відступлення), укладений 24 липня 2014 року відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, а обставини, які згідно з пунктами 3, 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є підставою для визнання оспорюваного договору нікчемним, відсутні.

Під час розгляду справи № 910/19674/15 банк також наголошував у т.ч. і на досліджувані у даній справі обставини нікчемності договору купівлі-продажу прав вимоги (договір відступлення) на підставі пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Судами була дана оцінка зазначеним обставинам нікчемності і вони були відхилені, та було встановлено факт того, що починаючи з 30 грудня 2014 року право вимоги за кредитним договором перейшло від банку до ФК "Іпотека кредит", що свідчить про відсутність у банку права вимоги стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24 вересня 2015 року у справі № 910/19674/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 23 грудня 2015 року банку у задоволені позовних вимог було відмовлено.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову під час вирішення інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 24 липня 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та ФК "Іпотека кредит", у зв'язку з недодержанням вимог, дотримання яких є необхідним для чинності правочину відсутні. Позовна вимога про визнання оспорюваного договору № 475 від 10 жовтня 2005 року недійсним є необґрунтованою, не доведеною належними та допустимими доказами та не підлягає задоволенню.

Позивачем під час розгляду справи було заявлено клопотання про призначення судово-економічної експертизи для документального підтвердження дотримання Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" особливого режиму контролю за діяльністю банку під час прийняття уповноваженим органом банку рішення про відступлення права вимоги за кредитним договором №ВКЛ-2010395/1 від 24 червня 2014 року, запровадженого на підставі Постанови Правління Національного банку України № 560/БТ від 11 вересня 2014 року "Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" шляхом призначення куратора"; відповідності справедливій ринковій вартості - вартість (ціна) відступлення права вимоги за кредитним договором ВКЛ-2010395/1 від 24 червня 2014 року, визначена між АТ "Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека кредит" у договорі купівлі-продажу прав вимоги від 24 липня 2014 року, з урахуванням вартості наданого забезпечення за зазначеним кредитним договором"; документальне підтвердження (бухгалтерськими та первинними документами) дотримання Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" вимог Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 280 щодо врахування договору купівлі-продажу прав вимоги у бухгалтерському обліку у звітньому періоді на дату укладання зазначеного договору.

Відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у випадку дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування ( п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи").

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд апеляційної інстанції правомірно відмовив в задоволенні клопотання про призначення експертизи, оскільки зазначене клопотання в суді першої інстанції не заявлялося, і на момент звернення до суду позивач не здійснив експретиним шляхом оцінку права власності.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене. Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року у справі № 910/6374/16 залишити без змін.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді О. А. Кролевець

С. С. Самусенко