КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2016 р. Справа№ 910/14173/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання - Подоляк Р.Ю.;

за участю представників сторін:

від позивача: Гончаров О.О. - представника за довіреністю № 131 від 06.11.2012;

від відповідача: Рудюк В.В. - представник за довіреністю № 03/10/2016 від 03.10.2016;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІССЯ-2002"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2016

у справі № 910/14173/16 (суддя - Гумега О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Медфарком-центр"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІССЯ-2002"

про стягнення 318004,85 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Медфарком-центр" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІССЯ-2002" (надалі - відповідач) про стягнення з останнього 318 004,85 грн. заборгованості за договором № 0112/15 від 01.12.2015 (з урахуванням змін і доповнень до нього від 01.02.2016) (надалі - договір), з яких: 290 000,00 грн. заборгованості, 4 929,85 грн. 3 % річних, 23 075,00 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором щодо повернення позивачу позики в повному обсязі не пізніше 29.02.2016. Відповідач повернув суму позики лише частково, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 290 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 (повне рішення складено - 28.09.2016) позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІССЯ-2002" на користь Приватного акціонерного товариства "Медфарком-центр" 290 000,00 грн. - заборгованості, 4929,85 грн. - 3% річних, 23075,00 грн. - інфляційних втрат, 4770,07 грн. - судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОЛІССЯ-2002" 06.10.2016 (згідно відтиску штемпеля Господарського суду міста Києва на апеляційній скарзі) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2016.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, судом першої інстанції було невірно визначено розмір інфляційних втрат та 3% річних, що підлягають до стягнення, зокрема, з відповідача стягнуто на 354,86 грн. більше ніж було необхідно стягнути.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2016 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 14.11.2016.

В судовому засіданні 14.11.2016 представник відповідача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення. Окрім цього в судовому засіданні подав клопотання про долучення до матеріалів справи копію банківської виписки від 11.11.2016 з якої вбачається часткове повернення відповідачем позичених коштів за договором № 0112/15 від 01.12.2015.

Представник позивача в судовому засіданні 14.11.2016 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.12.2015 між Приватним акціонерним товариством "Медфарком-центр" (як позикодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОЛІССЯ-2002" (як позичальником) було укладено договір № 0112/15.

Відповідно до п. 1.1 договору, позикодавець (позивач) надає позичальнику (відповідачу) строкову безвідсоткову позику, а позичальник зобов'язується повернути зазначену позику в строки, вказані у даному договорі.

Розмір позики відповідно до п. 2.1 договору складає 500 000,00 грн., а пунктом 2.2 договору (в редакції змін і доповнень до нього від 01.02.2016) узгоджено строк повернення позики не пізніше 29.02.2016.

Відповідно до п. 3.2 договору позичальник зобов'язався повернути вищевказану суму не пізніше строку, вказаного у п. 2.2 договору.

Платіжним дорученням № 4646 від 16.12.2015 (а.с. 8) позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача суму позики в розмірі 500 000,00 грн. згідно договору № 0112/15 від 01.12.2015.

Як зазначив позивач, відповідач не повернув суму позики в розмірі 500000,00 грн. в строк, встановлений п. 2.2 договору, в редакції змін і доповнень до нього від 01.02.2016.

Позивач також зазначив, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення позики в розмірі 500000,00 грн., наданої на підставі Договору (лист позивача № 149 від 15.03.2016 та претензія позивача про повернення коштів від 13.05.2016), проте відповідач лише частково повернув суму наданої позики в загальному розмірі 210000,00 грн., здійснивши перерахування на розрахунковий рахунок позивача 12.05.2016 суми в розмірі 100000,00 грн., 23.05.2016 - суми в розмірі 20000,00 грн., 25.05.2016 - суми в розмірі 20000,00 грн., 03.06.2016 - суми в розмірі 20000,00 грн., 12.07.2016 - суми в розмірі 50000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку позивача за період з 12.05.2016 по 12.07.2016.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позику в повному обсязі та в строк, встановлений договором, в редакції змін і доповнень до нього від 01.02.2016 (не пізніше 29.02.2016), відповідач не повернув, у зв'язку з чим спірна заборгованість відповідача за договором визначена позивачем в розмірі 290000,00 грн. зазначене також підтверджується не лише матеріалами справи, а й самим відповідачем, що вбачається зі змісту апеляційної скарги та долученої копії банківської виписки про часткову сплату основної заборгованості за договором у розмірі 100 000,00 грн.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З урахуванням вказаних норм права, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача 290 000,00 грн. основної заборгованості за договором.

Окрім суми основного боргу позивачем було заявлено до стягнення 23 075,00 грн. - інфляційних втрат за період з 01.03.2016 по 19.07.2016 та 4 929,85 грн. - 3% річних за аналогічний період.

При цьому підставами для оскарження рішення суду першої інстанції відповідач зазначив саме неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, що призвело до стягнення з відповідача надлишкових сум.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами апелянта з урахуванням наступного.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Аналогічна позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14).

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При цьому, в абзаці 2 та 3 п.2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції з контррозрахунку відповідача (в частині нарахування інфляційних втрат) за період з 01.03.2016 по 11.05.2016 було встановлено, що останній використовував не сукупний індекс інфляції за період прострочення (як зазначено в інформаційному листі), а кожен окремий індекс, в результаті чого відповідачем було невірно обраховано інфляційні втрати за вказаний період. Тоді як позивачем суму інфляційних втрат за вказаний період було розраховано вірно. Арифметично вірним також є розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем за період з 12.05.2016 по 22.05.2016.

А тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 23 075,00 грн. за заявлений позивачем період з 01.03.2016 по 22.05.2016 - правомірно задоволено судом першої інстанції.

Щодо доводів апелянта про допущену судом першої інстанції помилку про здійсненні перевірки нарахованих 3 % річних, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами, що обґрунтовується наступним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, здійснюючи перевірку контррозрахунку наданого відповідачем, судом апеляційної інстанції було встановлено, що при визначенні кількості днів прострочення відповідачем було допущено помилки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснювалось повернення суми позики частинами:

12.05.2016 - 100 000,00 грн.,

23.05.2016 - 20 000,00 грн.,

25.05.2016 - 20 000,00 грн.,

03.06.2016 - 20 000,00 грн.,

12.07.2016 - 50 000,00 грн..

А тому розрахунок 3 % річних має здійснюватись з урахуванням часткового повернення позики, як було вірно зазначено апелянтом.

Враховуючи, що кінцевим строком повернення позичених коштів було 29.02.2016, позивачем було вірно визначено, що початком нарахування 3% річних на суму 500 000,00 грн. (всю суму боргу) є 01.03.2016. При цьому, враховуючи, що 12.05.2016 відповідачем було сплачено 100 000,00 грн., нарахування 3% річних мало здійснюватись з 01.03.2016 по 11.05.2016 включно, що було правомірно здійснено позивачем. Таким чином кількість прострочених днів за вказаний період становить 72 дні (з чим погодився відповідач).

Проте, у визначенні кількості прострочених днів за кожен наступний період окремо, відповідачем було допущено помилки, зокрема не включалась кінцева дата до кількості прострочених днів. Так, відповідачем було визначено, що в періоді прострочення з 23.05.2016 по 24.05.2016 один день прострочення, однак враховуючи, що станом на 23.05.2016 заборгованість становила 380 000,00 грн., а її часткова оплата відбувалась лише 25.05.2016, то 3 % річних нараховуються на 23.05.2016 і на 24.05.2016, що становить 2 дні, а не один, як помилково зазначив відповідач.

Окрім цього при здійсненні контррозрахунку відповідачем було допущено арифметичні помилки, так, на 3 аркуші апеляційної скарги апелянтом зазначено, що сума 3 % річних за період з 01.03.2016 по 11.05.2016 (на суму боргу 500 000,00 грн.) становить:

(500 000,00 грн. * 72):365 * 3 % = 2 958,00 грн., тоді як вірно 2 958,90 грн.

Таким чином, при здійсненні перевірки розрахунку 3 % річних наданого позивачем, судом апеляційної інстанції було встановлено, що даний розрахунок є арифметично вірним, тоді як контррозрахунок відповідача містить не лише помилки у визначенні кількості прострочених днів, а й арифметичні помилки.

А тому стягнення місцевим господарським судом на користь позивача з відповідача 4 929,85 грн. 3 % річних є правомірним та обґрунтованим.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що часткове погашення заборгованості у розмірі 100 000,00 грн., яке було здійснено відповідачем 06.10.2016, не впливає на правильність рішення в частині стягнення суми основної заборгованості, оскільки таке погашення відбулося вже після ухвалення рішення. Таким чином, даний факт не може бути підставою для часткового припинення провадження, в розумінні ст. 80 ГПК України або скасування рішення суду першої інстанції, на стадії апеляційного перегляду справи. Разом з цим, часткове добровільне погашення заборгованості повинно бути враховано в межах виконавчого провадження під час виконання рішення.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІССЯ-2002" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі № 910/14173/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 у справі № 910/14173/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/14173/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім