ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2016 р. Справа № 917/889/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 06.07.2016р.;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю від 22.02.2016р;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України, м. Київ (вх. №2839х/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 16.08.2016р.

у справі № 917/889/16

за позовом Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України, м. Київ

до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства АвтоКраз, м. Кременчук, Полтавська область

про стягнення штрафних санкцій

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 16.08.2016р. у справі №917/889/16 (суддя Сірош Д.М.) у задоволенні позову Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України до ОСОБА_3 акціонерного товариства АвтоКраз про стягнення штрафних санкцій відмовлено повністю.

Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України, м. Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 16.08.2016р. у справі №917/889/16 та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 181 830,00 грн. пені.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2016р. суддею доповідачем по справі №917/889/16 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.10.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.) прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 15.11.2016р.

У судовому засіданні 15.11.2016р. представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.11.2016р. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Так, 19.12.2014 року між Окремою комендатурою охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (замовником) та ОСОБА_3 акціонерним товариством АвтоКрАЗ (виконавцем) укладено договір № 503-14 зберігання Спеціалізованих броньованих автомобілів Cougar-АРС.

Відповідно до п. 1.1 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, замовник передає, а виконавець приймає на зберігання, протягом строку дії цього договору, двадцять одиниць спеціалізованих броньованих автомобілів Cougar - АРС (далі - майно).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що зберігання за цим договором є безоплатним та не передбачає використання бюджетних коштів.

Відповідно до п. 2.2 договору загальна вартість майна, що передається на відповідальне зберігання становить 63800000 (шістдесят три мільйона вісімсот тисяч) грн.

Місцевим господарським судом встановлено, що на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання двадцять одиниць спеціалізованих броньованих автомобілів Cougar - АРС автомобільної техніки, відповідно до акту прийому - передачі від 19.12.2014 року.

Відповідно до п. 7.2 договору строк цього договору починає свій перебіг з моменту, визначеному у п. 7.1 цього договору (з моменту підписання), а закінчується 31 січня 2015 року.

Відповідно до акту прийому - передачі № 6 від 12.01.2015 року відповідач передав, а позивач прийняв 5 одиниць спеціалізованих броньованих автомобілів Cougar - АРС; відповідно до акту прийому - передачі №13 від 28.01.2015 року відповідач передав, а позивач прийняв 1 одиницю спеціалізованих броньованих автомобілів Cougar - АРС; відповідно до акту прийому - передачі №16 від 06.02.2015 року відповідач передав, а позивач прийняв 10 одиниць спеціалізованих броньованих автомобілів Cougar - АРС; відповідно до акту прийому - передачі №13 від 23.02.2015 року відповідач передав, а позивач прийняв 4 одиниці спеціалізованих броньованих автомобілів Cougar - АРС.

Як зазначає позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, відповідно до акту прийому - передачі від 06.02.2015 року повернення 10 спеціалізованих броньованих автомобілів Cougar-АРС здійснена з простроченням строків повернення майна, що складає 5 днів, відповідно до акту прийому - передачі від 12.02.2015 року поставка 4 спеціалізованих броньованих автомобілів Cougar-APC здійснена з простроченням строків повернення майна, що складає 11 днів.

На думку позивача, відповідач не здійснив повернення майна у повному обсязі у визначений строк.

Пунктом 5.3 договору зберігання спеціальних броньованих автомобілів Cougar-APC у випадку неповернення майна замовнику за першою вимогою, Виконавець повинен виплатити Замовникові штраф у розмірі 0,05 % від вартості майна за кожний день затримки.

Позивач при зверненні до господарського суду Полтавської області з відповідним позовом просив стягнути з відповідача штрафні санкції в розмірі 181 830,00 грн.

16.08.2016р. господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Приписами ст. 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За своєю правовою природою договір, укладений між позивачем та відповідачем, є договором зберігання.

Відповідно до ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі ст. 948 Цивільного кодексу України, поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Частиною 1 ст. 949 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Як вбачається з умов договору №503-14 від 19.12.2014 року, сторонами при його укладенні не встановлено строку, на який було передано автомобільну техніку на зберігання.

Пунктом 7 договору сторони узгодили строк його дії до 31 січня 2015 року, проте не визначили кінцевий строк виконання зобовязання щодо зберігання майна.

Згідно ст. 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Як визначено відповідною нормою, якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення; якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Доказів пред'явлення відповідачу вимоги про повернення майна матеріали даної справи не містять.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Полтавської області від 19.07.2016 року було витребувано у позивача докази звернення до відповідача з вимогою про повернення майна.

Проте, позивачем вказаних доказів до матеріалів справи не надано.

Крім того, місцевим господарським судом встановлено, що представник позивача в судовому засіданні господарського суду Полтавської області зазначив про те, що письмова вимога на адресу відповідача щодо повернення майна не направлялась.

Приписами статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено факту прострочення відповідачем зобовязання щодо повернення майна, переданого на зберігання.

А тому, не приймаються до уваги колегії суддів посилання апелянта на те, що після закінчення строку дії договору, відповідач повинен був повернути майно позивачу.

Отже, відсутні підстави для нарахування відповідачу пені у розмірі 0,05% від вартості майна за кожний день затримки повернення майна.

Також, як вбачається з матеріалів справи, відповідач звернувся з заявою про застосування позовної давності, мотивуючи вказану заяву тим, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки.

Так, у п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів зазначено, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, враховуючи, що право позивача не порушено, місцевий господарський суд правомірно відмовив в позові з підстав його необґрунтованості.

Отже, висновок місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України, м. Київ слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України, м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 16.08.2016р. у справі №917/889/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 16.11.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.