ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2016р. Справа№ 914/2270/16

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В. за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області, с. Дуліби, Львівська область

до відповідача Державного підприємства Підприємство Держівської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№110) (Підприємство Держівської виправної колонії (№110), с. Держів, Миколаївського району, Львівська область

про розірвання договору постачання товару (надання послуг) № 47 від 19.08.13р. та стягнення (повернення) грошових коштів сплачених за товар у розмірі 56 748, 96 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з»явився;

від відповідача: ОСОБА_1- представник (довіреність № 1/171 від 21.10.16р.)

Представнику відповідача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Дулібською сільською радою Стрийського району Львівської області, с. Дуліби, Львівська область, до відповідача: Державного підприємства Підприємство Держівської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№110) (Підприємство Держівської виправної колонії (№110)), с. Держів, Миколаївського району, Львівська область, про розірвання договору постачання товару (надання послуг) № 47 від 19.08.13р. та стягнення (повернення) грошових коштів сплачених за товар у розмірі 56 748, 96 грн.

Ухвалою суду від 06.09.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 20.09.2016 року. В судових засіданнях 20.09.16р. розгляд справи відкладався на 11.10.16р., 11.10.16р. на 25.10.16р. Ухвалою від 25.10.2016 року розгляд справи відкладено до 15.11.2016 року. Рух справи відображено в ухвалах суду.

Представник позивача в судове засідання не зявився, позовні вимоги в попередніх судових засіданнях підтримує та просить позов задоволити.

15.11.2016 року від позивача надійшло електронне клопотання про відкладення розгляду справи, яке в судовому засіданні відхилене судом, оскільки суд обмежений строками розгляду справи у відповідності до статті 69 ГПК України.

Відповідач в судове засідання зявився, позовні вимоги заперечує та просить відмовити в задоволенні позову з підстав наведених у відзиві.

25.10.16р. за вх. № 5100/16 в канцелярію господарського суду Львівської області відповідачем подано клопотання про продовження строків вирішення спору.

З поданим вищезазначеним клопотанням ознайомлений в судовому засіданні представник позивача, не заперечує, про що, зроблено останннім відмітку на данному клопотанні.

Заслухавши пояснення представника відповідача, а також враховуючи пояснення позивача в попередніх судових засіданнях, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

19.08.2013 року між Дулібською сільською радою Стрийського району Львівської області (надалі позивач) та Державним підприємством Підприємство Держівської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№110) (надалі відповідач) укладено договір №47 на постачання товару (надання послуг).

Згідно п.1.2 Розділу 1, п.7.11 Розділу 7 даного договору, предметом постачання став дитячий майданчик, а пунктом постачання товару школа-сад в с.Дуліби.

Відповідно до п.5.1 Розділу 5 договору, покупцем (Дулібською сільською радою), згідно накладної №47 від 19.0.2013 року, проведено оплату за вказаний товар в сумі 47 290,80 грн, що складає ціна даного договору.

19.08.2013 року згідно акту №1 Дулібська сільська рада передала, а Державне підприємство «Підприємство Держівської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№110)» взяло на матеріально-відповідальне зберігання на безоплатній основі обладнання дитячого майданчика, а саме:

1.Хвіртка (1,0х0,8) 1 шт.

2. Секції огорожі 37,5 кв.м.

3. Турнік 1 шт.

4. Лавка 6 шт.

5. Пісочницю 2 шт.

6. Гойдалки 2 шт.

7. Бруси 1 шт.

8. Ігровий комплекс «РАНЧО» - 1 шт.

9. Ореля мале одинарне 2 шт.

10. Балансир великий 1 шт.

11. Карусель велику 1 шт.

Всього 11 найменувань на загальну суму 47290,80 грн. зазначене обладнання дитячого майданчика відповідач зобов»язувався відповідально зберігати до повної оплати Дулібською сільською радою коштів за його придбання.

Так як оплату проведено в повному обсязі і у встановлені договором строки, позивач неодноразово звертав увагу відповідачу щодо дотримання умов договору, а саме, дотримання п.7.1 Розділу 7, за яким продавець зобов»язався поставити товар у заздалегідь визначене місце, однак останній належним чином не реагував на вимоги позивача.

Так, згідно листа №17/02-24 від 15.01.2016 року Дулібська сільська рада письмово звернулася до відповідача з вимогою негайно встановити дитячий майданчик, яке отримане відповідачем 21.01.2016 року.

Відповідач на вказаний лист не відреагував належним чином, а наприкінці березня 2016 року постачальником без будь-якого попередження у визначене договором місце доставлено обладнання дитячого майданчика, однак, будь-яких документів, зокрема, актів приймання-передачі, представники відповідача підписувати категорично відмовилися.

За п.4.1 розділу 4, п.8.1 Розділу 8 договору, якість товару, що постачається повинна відповідати сертифікату виготовлювача, товар повинен бути затарений і спакований постачальником таким чином, щоб не допустити псування та/або знищення його на період постачання до прийняття його покупцем.

Виходячи з даних обставин, спеціально створеною комісією по введенню в експлуатацію об»єктів, що діє на постійній основі при Дулібській сільській раді (розпорядження сільського голови №7 від 08.02.2016 року), 05.04.2016 року та 0.04.2016 року проведено вихід на місце доставки дитячого майданчика та складено акт про виявлені дефекти та недоліки поставленого товару.

Таким чином, на думку позивача, відповідачем порушено вимоги п.4.1, п.6.1, п.8.1, п.9.2 договору №47 від 19.08.2013 року.

Встановивши дані факти, з метою досудового врегулювання спору, 13.05.2016 року за №198 у відповідності до вимог статті 222 ГК України, ст..ст.6-7 ГПК України, позивачем направлено на адресу відповідача направлено претензійний лист №1 щодо неналежного виконання умов договору постачання товару №47 від 19.08.2013 року з вимогою розглянути зазначену претензію в місячний строк з дня її одержання та безоплатно усунути виявлені недоліки в розумні терміни.

Доказом відправлення цього претензійного листа є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 14.05.2016 року та відомості про його отримання уповноваженою особою відповідача 26.05.2016 року. Однак, відповіді від Державного підприємства Підприємство Держівської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№110) не надходило.

Крім того, позивач стверджує, що відповідачем проводяться роботи по виготовленню та реалізацією дитячих майданчиків без відповідного на те висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи про відповідність зразків їхньої продукції вимогам санітарного законодавства України.

Відповідно до п.11.1 договору, за порушення умов договору, винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки в порядку, передбаченому чинним законодавством України, а також несе відповідальність за своєчасне постачання товару.

Таким чином, в результаті порушення відповідачем істотних умов договору, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про розірвання даного договору та повернення з даного підприємства збитків, понесених позивачем, тобто, повернення сплаченої грошової суми в розмірі 47 290,80 грн.

Крім того, позивачем на підставі ч.2 ст.231 ГК України, нараховано штраф в розмірі 9 458,16 грн., оскільки у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг).

Розмір заборгованості, який підлягає сплаті з відповідача на користь позивача становить 56 748,96 грн.

Щодо дотримання строків позовної давності позивач зазначає, що згідно ч.8 ст.269 ГК України, позови, що випливають з поставки товарів неналежної якості, можуть бути пред»явлені протягом 6 місяців з дня встановлення покупцем у належному порядку недоліків поставлених йому товарів. В даному випадку в підтвердження дня виявлення недоліків слід вважати дату складення дефектного акту 05.04.2016 року, тому перебіг строку позовної давності, на думку позивача, слід рахувати саме з цього числа.

Відповідач в судове засідання зявився, позовні вимоги заперечує та просить відмовити в задоволенні позову з підстав наведених у відзиві.

Відповідач стверджує, що згідно ч.1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Дитячий майданчик (товар) був отриманий позивачем 19.08.2013 року і в той же день переданий на відповідальне зберігання відповідачу, згідно Акту №1 від 19.08.2013 року. Таким чином, відповідач вважає, що довідатися про порушення свого права позивач повинен був під час прийому товару 19.08.2013 року, а відтак саме з цієї дати слід відраховувати початок перебігу термінів позовної давності щодо позову, що випливає з поставки товарів неналежної якості, який сплив 20.02.2014 року.

Крім того, відповідач стверджує, що позивачем не було виявлено та встановлено недоліки отриманого товару в строки, передбачені ст.680 ЦК України.

Відповідно до п.2.1 договору, постачальник зобов»язується поставити товар у сільську раду с.Дуліби (школа-сад) у терміни згідно замовлення.

19.08.2013 року, як наголошує відповідач, товар був готовий до поставки у пункт постачання, однак, виявилося що позивач не має можливості здійснити оплату у передбачені договором строки та не в стані надати вільний майданчик для зберігання товару. Вказані обставини та з метою запобігання нарахування позивачу штрафних санкцій за несвоєчасну оплату за придбаний товар стали причиною укладення сторонами Акту №1 від 19.08.2013 року. З метою уникнення додаткових витрат на транспортування товару в с.Дуліби і у зворотньому напрямку в с.Держів сторони здійснили прийом-передачу товару за місцезнаходженням відповідача.

Таким чином, оскільки товар був переданий відповідачем та прийнятий позивачем 19.08.2013 року, будь-яких претензій щодо пункту приймання, якості чи комплектності товару позивачем не заявлялося. Тому відповідач вважає, що належним чином виконав свої зобов»язання за договором від 19.08.2013 року.

Також відповідач наголошує, що твердження позивача про неодноразові звернення з вимогою про встановлення дитячого майданчика не підтверджені жодними доказами. Відповідачем не заперечується отримання листа №17/02-24 від 15.01.2016 року, згідно якого Дулібська сільська рада письмово звернулася до відповідача з вимогою негайно встановити дитячий майданчик, яке отримане відповідачем 21.01.2016 року. Однак, представник відповідача зауважив, що останній не брав на себе обов»язок встановлення майданчику.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Як встановлено судом, 19.08.2013 року між Дулібською сільською радою Стрийського району Львівської області та Державним підприємством Підприємство Держівської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№110) укладено договір на постачання товару (надання послуг).

Згідно п.1.2 Розділу 1, п.7.11 Розділу 7 даного договору, предметом постачання став дитячий майданчик, а пунктом постачання товару школа-сад в с.Дуліби.

19.08.2013 року згідно акту №1 Дулібська сільська рада передала, а Державне підприємство «Підприємство Держівської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№110)» взяло на матеріально-відповідальне зберігання на безоплатній основі обладнання дитячого майданчика, а саме: 1.Хвіртка (1,0х0,8) 1 шт., 2. Секції огорожі 37,5 кв.м., 3. Турнік 1 шт., 4. Лавка 6 шт., 5. Пісочницю 2 шт., 6. Гойдалки 2 шт., 7. Бруси 1 шт., 8. Ігровий комплекс «РАНЧО» - 1 шт., 9. Ореля мале одинарне 2 шт., 10. Балансир великий 1 шт., 11. Карусель велику 1 шт.

Всього 11 найменувань на загальну суму 47 290,80 грн. Зазначене обладнання дитячого майданчика відповідач зобов»язувався відповідально зберігати до повної оплати Дулібською сільською радою коштів за його придбання.

Згідно п.5.1 договору, покупець оплачує поставлений товар згідно накладних протягом 5 робочих днів з моменту поставки товару в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії накладної №47 від 19.08.2013 року (а.с.24), позивачем оплачено ціну договору в розмірі 47 290,80 грн. 11.08.2014 року, що підтверджується штемпелем Стрийського управління Державної казначейської служби України Львівської області. Тому твердження позивача про дотримання строків оплати, встановлених договором, є безпідставними.

Крім того, факт того, що кошти оплачено було саме 19.08.2014 року позивач визнає у листі від 15.01.2016 року №17/02-24, згідно якого Дулібська сільська рада просить відповідача негайно встановити дитячий майданчик (а.с.38). Даний лист отримано представником відповідача 21.01.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що долучений до матеріалів справи (а.с.39).

Отже, згідно частин 1 і 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.664 ЦК України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар. Згідно п.6.1 договору, перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару. Вказані обставини мали місце 19.08.2013 року.

Відповідно до ч.2 ст.675 ЦК України, договором або законом може бути встановлений строк, протягом якого продавець гарантує якість товару (гарантійний строк). Такий строк ні договором між сторонами, ні законом не встановлений.

Згідно ч.2 статті 680 ЦК України, якщо на товар не встановлений гарантійний строк або строк придатності, вимога у зв'язку з його недоліками може бути пред'явлена покупцем за умови, що недоліки були виявлені протягом розумного строку, але в межах двох років, а щодо нерухомого майна - в межах трьох років від дня передання товару покупцеві, якщо договором або законом не встановлений більший строк. Оскільки товар переданий позивачу 19.08.2013 року, вимога у зв»язку із будь-якими недоліками товару могла бути пред»ялена лише до 20.08.2015 року.

Тому, як з»ясовано судом в ході судового розгляду справи, 19.08.2013 року, , товар був готовий до поставки у пункт постачання, однак, позивач не мав можливості здійснити оплату у передбачені договором строки та не міг надати вільний майданчик для зберігання товару. Вказані обставини стали причиною укладення сторонами Акту №1 від 19.08.2013 року. З метою уникнення додаткових витрат на транспортування товару в с.Дуліби і у зворотньому напрямку в с.Держів сторони здійснили прийом-передачу товару за місцезнаходженням відповідача.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що товар був переданий відповідачем та прийнятий позивачем 19.08.2013 року, однак будь-яких претензій щодо пункту приймання, якості чи комплектності товару позивачем не заявлялося. Тому відповідач належним чином виконав свої зобов»язання за договором від 19.08.2013 року.

Судом встановлено, що 08.02.2016 року згідно розпорядження сільського голови села Дуліби створено комісію по введенні в експлуатацію об»єктів на території села в складі 5 чоловік та складено Дефектні акти від 05.04.2016 року та від 08.04.2016 року (а.с.41-43).

Так, при візуальному огляді дитячого майданчика, огляді його елементів, виявлено та зафіксовано наступні дефекти та недоліки: низька професійна якість виконаних робіт; більша частина елементів майданчика не є безпечною і надійною в експлуатації; відсутній дизайнерський підхід до виконаних робіт; неповна комплектація дитячого майданчика; лавки та інші металічні конструкції не покриті захисним покрівельним матеріалом; підприємством виробником на неодноразові вимоги не представлено жодного документу, який би підтверджував надання права на зайняття таким видом діяльності, як виготовлення (реалізація) дитячих майданчиків; на поставлений дитячий майданчик не представлено сертифікату, який би підтверджував його якість; поставлений товар, після його відповідального зберігання та при доставці на місце встановлення виявлено без тари, не спакований постачальником таким чином, щоб запобігти його пошкодженню псуванню та знищенню до його прийняття замовником.

08.04.2016 року зазначеною комісією повторно проведено огляд даного дитячого майданчика, що поставлений відповідачем та складено другий дефектний акт з виявленими недоліками.

Крім того, як зазначив позивач, постачальником не надано експлуатаційні документи на товар, а саме: належним чином засвідчені копії висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи та інструкцію з експлуатації (керівництво з експлуатації), заповнений гарантійний аркуш (талон) та інші документи, передбачені законодавством України для товарів відповідного виду.

Даними дефектними актами зафіксовано відмову відповідача приймати участь при огляді постановленого ними дитячого майданчика, а також фіксації виявлених дефектів та недоліків. Однак, позивачем не надано будь-яких доказів того, що відповідачу було відомо про проведення огляду майданчика комісією 05.04.2016 року

Щодо поданих дефектних актів суд зазначає, що згідно пункту 6 Інструкції приймання продукції по якості здійснюється на складі покупця під час іногородньої поставки не пізніше 20 днів. Відповідно до пункту 16 Інструкції П-7, під час виявлення невідповідності якості отриманої продукції договору або даним, вказаним у супровідних документах, які посвідчують якість продукції, отримувач зупиняє подальше приймання товару та складає акт, в якому вказує кількість оглянутої продукції та характер виявлених під час приймання дефектів. Отримувач зобовязаний забезпечити зберігання продукції неналежної якості в умовах, які попереджають погіршення її якості та змішування з іншою однорідною продукцією. Отримувач також зобовязаний викликати для участі в продовженні приймання продукції та складання двостороннього акта представника іногороднього виробника (постачальника), якщо це передбачено в Основних та особливих умовах поставки, інших обовязкових правилах або в договорі. Пунктом 27 Інструкції П-7 також визначено порядок складання акта відбору проб та обовязкові відомості, які повинні бути відображені в такому акті. Судом встановлено, що позивач вищевказаного порядку приймання продукції не дотримався та належними доказами не довів факт поставки відповідачем товару неналежної якості. Водночас відповідачем доведено, факт недотримання покупцем порядку приймання продукції по якості, тобто Дулібської сільською радою належними та допустимими доказами не доведено факт поставки неякісної продукції по договору.

Вимога позивача про розірвання договору №47 від 19.08.2013 року є безпідставною, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Однак, як вбачається з п.10.1 договору, даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.08.2013 року. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що договір був продовжений, суду не надано, а відтак останній на момент розгляду справи припинив свою дію.

Щодо застосування строку позовної давності до заявлених вимог суд зазначає, що відповідно до п.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що право позивача не було порушено, тому суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області до Державного підприємства Підприємство Держівської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№110) про розірвання договору постачання товару (надання послуг) № 47 від 19.08.13р. та стягнення (повернення) грошових коштів сплачених за товар у розмірі 56 748, 96 грн. не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на позивача, оскільки спір виник з його вини.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 18.11.2016 р.

Суддя Горецька З. В.