ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" листопада 2016 р.Справа № 915/91/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Гладишевої Т.Я., Ярош А.І.

(Склад колегії суддів змінено на підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 14.11.2016р.)

Секретар судового засідання: Молодов В.С.

За участю повноважних представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, за довіреністю;

від відповідача ОСОБА_2, за довіреністю;

ОСОБА_3, за довіреністю;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11 квітня 2016 року

по справі № 915/91/16

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНО-СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ»

про припинення договору № А2-А від 04.07.2013р. про встановлення сервітуту

В С Т А Н О В И Л А:

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) (далі - Адміністрація Миколаївського морського порту) звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ» про припинення договору від 04.07.2013р. № А2-А про встановлення сервітуту.

Позовні вимоги з посиланням на ст.ст. 403, 406 ЦК України обґрунтовано припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а саме набранням чинності Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.12.2015 року № 133-р та внесенням змін постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483 до додатку постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 року № 405 «Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню», якими встановлено інший спосіб доступу до причалів, та внесено доповнення щодо обмежень доступу до причалу, що використовується портовими операторами на підставі договорів оренди, концесії, спільної діяльності; затвердженням Наказом від 18.12.2015 року № 541 тарифу на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу.

Заявою про уточнення позовних вимог від 21.03.2016 за вих. № 18-09/1820, посилаючись на ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі- ГПК) позивач фактично змінив предмет позову та просив суд розірвати спірний договір на підставі ст. 652 ч. 2 ЦК України у звязку з припиненням сервітуту через припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту.

Виконуючи приписи п. 3.11 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №18, та те, що заява від 21.03.2016р. про уточнення позовних вимог подана позивачем після початку розгляду господарським судом справи по суті, суд першої інстанції не взяв її до уваги і розглянув спір за вимогами, викладеними в раніше поданій позовній заяві.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.04.2016р. по справі № 915/91/16 (суддя С.М. Коваль) у позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю правових підстав для припинення договору сервітуту.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) (далі - Адміністрація Миколаївського морського порту) звернулось з апеляційною скаргою, в якої посилаючись на порушення судом норм матеріального права , неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими просить скасувати прийняте ним рішення та задовольнити позовні вимо78ги у повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 року (судді: Мирошниченко М.А., Величко Т.А., Лашин В.В.) рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду від 21.09.2016 р. постанову ОГАС скасовано з тих підстав, що апеляційний господарський суд, не надавши будь-якої оцінки висновкам місцевого господарського суду про відхилення заяви про уточнення позовних вимог, якою було змінено предмет позову після початку розгляду справи по суті, відповідно до ст. 22 ГПК України і не обґрунтувавши наявність підстав для розгляду вказаних вимог, розглянув змінені позовні вимоги позивача, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Справу передано на новий апеляційний перегляд.

Справу прийнято до розгляду складом суду ОСОБА_4 головуючий, судді Ліпчанська Н.В., Ярош А.І.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого перерозподілу справ від 14.11.2016 у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Ліпчанської Н.В. справу прийнято до розгляду складом суддів: Лисенко В.А. головуючий, судді Ярош А.І., Гладишева Т.Я.

Повторно розглянувши справу відповідно до ст. 101 ГПК України судова колегія дійшла таких висновків.

04.07.2013 року між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (володілець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ» (користувач) укладено договір № А2-А про встановлення сервітуту (арк. 12-18).

Як вбачається з преамбули договору сервітуту договір було укладено у звязку з необхідністю виконання користувачем комплексу робіт і послуг, повязаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причали № 1, № 2 та з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії, підкранові колії, стрілочні переводи), а також забезпечення володільцем можливості користування користувачем вказаними причалами та причальною інфраструктурою.

Договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє безстроково (п. 14.1 договору сервітуту).

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

Додатковою угодою № 1 від 08.08.2013 року до договору сервітуту внесено зміни в частині розміру та порядку внесення плати за сервітут, режиму експлуатації тощо (арк. 19-21).

Сервітут, встановлений договором, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (арк. 68).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483 внесено зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 03 червня 2013 року № 405 «Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню» (Офіційний вісник України, 2013 р., № 44, ст. 1578), доповнивши його абзацом такого змісту:

«Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства».

Наказом Міністерства інфраструктури України «Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України» від 18.12.2015 року № 541, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 грудня 2015 р. за № 1608/28053, затверджено відповідні тарифи, розрахунок плати тощо.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про погодження тарифів на спеціалізовану послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України» № 1331-р від 14.12.2015 року погоджено встановлені Міністерством інфраструктури в установленому порядку тарифи на спеціалізовані послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

Позивачем листом від 23.12.2015 року № 18-06/6890 було направлено на адресу відповідача три примірника додаткових угод № 2 до Договору, завірених належним чином, щодо розірвання Договору (арк. 23).

Листом від 23.12.2015 року №18-06/6879 відповідача було проінформовано, що з 01.01.2016 року набирає чинності Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1331-р від 14.12.2015 року, яким встановлюється інший спосіб доступу до причалу (ів). Договір сервітуту припиняється. Направлено для підписання два примірники Договору про забезпечення доступу Портового оператору до причалу (ів) (арк. 25).

Відповідач листами від 29.12.2015 року № 29-12/1 та від 29.12.2015 року № 29-12/2 повідомив Адміністрацію про те, що заперечує щодо розірвання Договору сервітуту та підписання Договору про забезпечення доступу Портового оператору до причалу (ів) (арк. 26-27).

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом про припинення договору про встановлення сервітуту відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 Цивільного кодексу України (а.с. 3-7). Згодом позивач уточнюючи позовні вимоги посилається на ст. 65 , 652 ЦК України (а.с. 110-115).

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість розгляду уточнених позовних вимог, які по суті є зміною предмету позову, після початку розгляду справи по суті.

Так, розгляд справи вперше призначено на 09 березня 2016 року. У протоколі судового засідання від 09.03.2016р. зазначено про початок розгляду справи по суті та встановлено, що сторони давали пояснення по суті позовних вимог (а.с. 104-105).

Заяву про уточнення позовних вимог датовано 21.03.2016р. та надано до суду 23.03.2016р.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог з умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Як вбачається зі змісту наведеної статті ГПК, такого права, як «уточнення» позовних вимог у позивача немає. Згідно п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України (ВГСУ) від 26.12.2011р. № 18 у разі надходження до господарського суду зазначеної заяви останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Виконуючи приписи п. 3.11 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18, враховуючи зміст вищезгаданої заяви і його співвідношення зі змістом раніше поданої позовної заяви, суд першої інстанції вірно розцінив заяву позивача від 21.03.2016р. про уточнення позовних вимог як заяву про зміну предмета позову. Оскільки заява позивача від 21.03.2016р. про уточнення позовних вимог подана позивачем після початку розгляду господарським судом справи по суті, суд правомірно не взяв її до уваги і розглянув спір за вимогами, викладеними в раніше поданій позовній заяві.

Предметом спору у даній справі є вимога про припинення дії договору про встановлення сервітуту. Підставою позову зазначено обставини, які полягають у припиненні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, у звязку з тим, що потреба сервітуарія підлягає задоволенню у законодавчо встановлений спосіб.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

За своїм змістом сервітут є правом на чужу річ і його сутність полягає у обмеженому користуванні чужою річчю у межах та спосіб, встановлених законами чи договором між сервітуарієм та власником речі або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та ї обтяжень державній реєстрації прав підлягають: речові права, похідні від права власності - право користування (сервітут).

Умовами договору сервітуту сторони передбачили.

Відповідно до п. 1.1 договору сервітуту сервітут встановлюється щодо користування причалом та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

Відповідно до п. 2.1 договору сервітуту сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури.

Відповідно до п. 3.1 договору сервітуту видом права сервітуту є право користування майном (причалом та причальною інфраструктурою) згідно з Планом-схемою причалів № 1, №2 та причальної інфраструктури (Додаток № 1, який є невідємною частиною цього договору), наступною довжиною:

- причал № 1 (інв. № 1031046) 144, 0 м.п., технологічна ширина 14, 20 м.п.;

- причал № 2 (інв. № 1031047) 153, 0 м.п., технологічна ширина 14, 20 м.п.;

- залізничні колії № 15, (інв. 1031047) 10, 71 м.п.;

- залізничні колії № 16, (інв. 1031047) 98,49 м.п.;

- залізничні колії № 15а, (інв. 1031050) 262, 87 м.п.;

- залізничні колії № 16а, (інв. 1031051) 187, 67 м.п.;

- підкранові колії (інв. № 1031052) 273, 7 м.п. у дві нитки;

- ділянка колії №219-221 (інв. №1031047) 12,58 м.п.;

- ділянка колії №223-221 (інв. №1031047) 75,25 м.п.;

- стрілочні переводи №№219, 221, 223 (інв. №№1031053,1031054,1031056) 3од;

Відповідно до п. 3.2 договору сервітуту сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у п. 3.1 даного договору.

Відповідно до п. 4.1 договору сервітуту зміст сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з п. 3.1 договору.

Відповідно до п. 4.2 договору сервітуту сервітут є строковим та оплатним.

Відповідно до п. 4.4 договору сервітуту сервітут встановлений за даним договором є речовим правом користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України.

Відповідно до п. 4.5 договору сервітуту сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою.

Відповідно до п. 9.1.4 договору сервітуту володілець має право вимагати припинення сервітуту у випадках, встановлених діючим законодавством України.

Відповідно до п. 14.4 договору сервітуту одностороннє розірвання даного договору з ініціативи володільця не допускається.

Відповідно до п. 14.5 договору сервітуту цей договір може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Цей договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної додаткової угоди.

Відповідно до п. 14.6 договору сервітуту цей договір припиняється також у разі припинення сервітуту у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Дія сервітуту підлягає припиненню у випадках, передбачених чинним законодавством України, а саме в ст. 406 Цивільного кодексу України визначено підстави припинення дії сервітуту.

Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

ЦК України у Книзі Третій Права власності та інші речові права визначає наступні види речових прав (прав особи на річ): це право власності (Розділ 1 Книги третьої) і речові права на чуже майно (Розділ II Книги третьої).

За своїм змістом, як це випливає з ч. 1 ст. 401 ЦК України, сервітут є речовим правом на користування чужим майном.

Стаття 402 ЦК України передбачає способи встановлення права сервітуту. Так, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Тобто у випадках, коли сервітут встановлюється договором, то це договір про встановлення речового права на чуже майно. Тобто, таким договором не річ передається у користування, а встановлюється речове право користування такою річчю. У зв'язку з чим договір сервітуту не можна розглядати виключно як цивільно-правовий договір, внаслідок укладення якого у його сторін виникають певні права і обов'язки; такий договір є способом встановлення речового права (одним із способів встановлення речового права, передбачених ЦК України, способів на рівні із законом, заповітом і рішенням суду).

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 нього Кодексу. Глава 29 ЦК України визначає захист права власності. Таким чином, ЦК України прямо визначає, що до речового права на чуже майно застосовуються положення, що регулюють право власності, оскільки речове право на чуже майно, як і право власності належать до прав на річ (речових прав).

Судом встановлено, що здійснення відповідачем своєї господарської діяльності з перевалки вантажів на морський транспорт (морські судна) технологічно неможливе в інший спосіб як через причали № 1, №2.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України Про морські порти України причал - гідротехнічна споруда, яка має швартовні та відбійні пристрої і призначена для стоянки та обслуговування суден, обслуговування пасажирів, у тому числі для їх посадки на судна і висадки з суден, проведення вантажно-розвантажувальних робіт.

Таким чином, підставою встановлення сервітуту для відповідача була і залишається потреба у здійсненні вантажно-розвантажувальних робіт, яка на момент встановлення сервітуту була обумовлена існуванням наступних обставин:

- наявність у відповідача на праві власності та користування нерухомого майна, що знаходиться в тилу причалів № 1, № 2 та технологічно поєднане з таким причалом (наприклад, конвеєрні естакади, що виходять на причали № 1, № 2 і забезпечують перевантаження вантажу на судна), що забезпечує завершений цикл надання послуг Товариства з обмеженою відповідальністю ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ як портового оператора (перевалка вантажів через причали);

- наявність у відповідача на праві власності та користування рухомого майна, що знаходиться на причалах № 1, № 2 та яке технологічно поєднане з нерухомим майном, що знаходиться в тилу такого причалу, що забезпечує завершений цикл надання послуг ТОВ ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ як портового оператора (перевалка вантажів через причал).

Правовстановлюючі документи на право власності та право користування нерухомим та рухомим майном ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ наявні в матеріалах справи.

Крім того, листом від 30.11.2015 № 30-11 відповідач повідомив позивача, починаючи з грудня 2015 року планує здійснити випробування належного товариству та розташованого на причалах № 1, № 2 Миколаївського морського порту, обладнання Механічного судновантажувача NEUERO.

За таких обставин, наведена вище та підтверджена письмовими доказами (Робочими технологічними картами) технологія перевантаження вантажів на судна доводить, що повноцінне використання майна відповідача (а саме - нерухомого майна, що знаходиться в тилу причалів № 1, № 2) неможливе без обтяження сервітутом майна позивача (причалів № 1, № 2 та приналежної до нього причальної інфраструктури), оскільки інакше (в інший спосіб) як через причали № 1, № 2 здійснення відповідачем перевантаження вантажів на морський транспорт (морські судна) технологічно неможливе.

Сервітут полягає в праві відповідача користуватися причалами № 1, № 2, підкрановими коліями, залізничними коліями та стрілочні переводи з метою виконання навантажувально-розвантажувальних робіт із використанням належного відповідачу рухомого та нерухомого майна. Це узгоджується із положенням статті 401 ЦК України, згідно якого сервітутом є саме право користування чужим майном. Право користування є одним із прав власника майна поряд із правом володіння та розпорядження майном, при цьому, сервітут зберігає свою чинність у випадку переходу прав власності на річ, щодо якої він встановлений.

Позивачем не доведено припинення обставин, які були підставами для встановлення сервітуту. Прийняття нормативно-правових актів не припинило обставин, які були підставами для встановлення сервітуту. Обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, була і залишається: відповідач є власником і користувачем нерухомого та рухомого майна в тилу причалів № 1, № 2 та безпосередньо на причалах № 1, № 2, що використовується ним для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт (потреби, яка не могла і не може бути задоволена іншим способом як через причалів № 1, № 2 з використанням приналежної до нього причальної інфраструктури (підкранових і залізничних колій)).

Сервітут надає відповідачу не тільки можливість користування причалом, а й також причальною інфраструктурою для задоволення своїх господарських потреб.

Положення постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483, наказу Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 року № 541 не містять прямої вказівки на те, що правові механізми користування причалом та причальною інфраструктурою мають припинити свою дію або змінитись умови правовідносин сторін.

Законодавцем не надано визначення поняття спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу, тобто не врегульовано, що саме включає в себе вказана послуга.

Натомість, ані постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2015 року № 483, ані наказом Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 року № 541 не передбачено, що спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу включає в себе також надання права користування причалом, права користування причальною інфраструктурою (підкрановими та залізничними коліями) тощо.

Послуга із забезпечення доступу до причалу не може замінити сервітут.

ЦК України прямо встановлює, що підставою встановлення будь-якого сервітуту є наявність у особи, яка не є власником (володільцем) відповідного майна, потреби, яка не може бути задоволена іншим способом. Таким чином, для Товариства з обмеженою відповідальністю ДУНАЙСЬКА СУДНОПЛАВНА СТИВІДОРНА КОМПАНІЯ підставою встановлення сервітуту була потреба у здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт через причали № 1, № 2 з використанням приналежної до нього причальної інфраструктури.

Суду не подано будь-яких доказів, які б підтверджували припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, були і залишаються: відповідач є власником і користувачем нерухомого та рухомого майна в тилу причалів № 1, № 2 та безпосередньо на причалах № 1, № 2 й продовжує здійснювати господарську діяльність. За таких обставин, відсутні правові підстави для припинення договору про встановлення сервітуту згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України.

Позивач не надав суду доказів існування інших підстав для дострокового припинення договору сервітуту, які були б передбачені законом або самим договором сервітуту. При цьому, посилання позивача на приписи ст. 651, 652 ЦК України в спірному випадку є невірним, оскільки вказані норми регулюють порядок та підстави внесення змін та розірвання договорів, а предметом спору у даній справі є вимога про припинення дії договору сервітуту.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки доводи апеляційної скарги фактично збігаються з доводами позовної заяви та не спростовують висновків суду першої інстанції, судова колегія дійшла до висновку про її відхилення та залишення рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 п. 1, 105 ГПК України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 11 квітня 2016 року по справі № 915/91/16 - залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови підписано 15.11.2016р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя Т.Я. Гладишева

Суддя А.І. Ярош