ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2016 р. Справа №920/627/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Івакіна В.О., суддя Ільїн О.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №14-88 від 18.04.2014 року;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю №1 від 04.01.2016 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепловодпостач», м.Конотоп, Сумська область, (вх.№2759С/1-40) на рішення господарського суду Сумської області від 05.09.2016 року по справі №920/627/15,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепловодпостач», м.Конотоп, Сумська область,

про стягнення 53937,41 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепловодпостач» на свою користь заборгованість за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу №2180/14-КП-29 від 31.01.2014 року, в сумі 53937,41 грн., в тому числі: 14614,29 грн. пеня, 3386,06 грн. 3% річних, 35937,06 грн. інфляційні нарахування, а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням господарського суду Сумської області від 05.09.2016 року по справі №920/627/16 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Лугова Н.П., суддя Яковенко В.В., суддя Костенко Л.А.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепловодпостач» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 14503,95 грн. пені, 3359,74 грн. 3% річних, 34888,15 грн. інфляційних збитків, 1378,00 грн. судового збору.

У задоволенні позову в частині стягнення 110,34 грн. пені, 26,32 грн. 3% річних та 1048,91 грн. інфляції відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 05.09.2016 року по справі №920/627/16 та прийняти нове судове рішення, яким розмір стягнення пені зменшити на 50%. Судові витрати просить розподілити пропорційно задоволених вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що затримки зі сплати вартості спожитого газу стались не з вини відповідача, а в силу того, що до теперішнього часу відповідачу не сплачена заборгованість за отриману теплову енергію протягом 2014-2016 років Комунальним підприємством «Аптека №226», а також просить врахувати факт повного погашення основної заборгованості. Також відповідач вказує, що знаходиться в скрутному фінансовому становищі і стягнення додаткових коштів з відповідача приведе до колапсу в системі тепло забезпечення міста Конотоп.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.10.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепловодпостач» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

До початку судового засідання 09.11.2016 року апелянт наддав до суду доповнення до апеляційної скарги (вх.№11300), в яких просить:

- скасувати рішення господарського суду Сумської області від 05.09.2016 року у справі №920/627/16 і прийняти нове судове рішення;

- у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення пені, інфляційних збитків та 3% річних відмовити;

- у разі відмови у задоволенні заперечень відповідача стосовно стягнення пені, інфляційних збитків та 3% річних, розмір стягнення пені зменшити на 50%;

- судові витрати розподілити пропорційно задоволених вимог.

У судовому засіданні 09.11.2016 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги з урахуванням додаткових пояснень до неї у повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Представник позивача письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак у судовому засіданні пояснив, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

31.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тепловодпостач» (покупець, відповідач у справі) укладено договір купівлі-продажу природного газу №2180/14-КП-29.

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, введений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Сторони також визначили, що газ, який продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими субєктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ); (п. 1.2. договору).

У розділі 3 договору сторони передбачили порядок та умови передачі газу. Так, згідно п. 3.1. договору продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, повязану з правом власності на газ.

Відповідно до п. 3.3. договору приймання-передачі газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання-передачі газу.

У пункті 3.4. договору сторони передбачили, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязується повернути покупцеві газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Розділом 6 договору купівлі-продажу природного газу сторони врегулювали порядок та умови проведення розрахунків, а саме, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. договору).

Також сторони передбачили, що в платіжних дорученнях покупець повинен обовязково зазначити номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата (п. 6.3. договору).

У розділі 11 договору сторони визначили, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2014 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків до повного здіснення.

У подальшому сторонами неодноразово складалися та підписувалися додаткові угоди до договору №2180/14-КП-29 від 31.01.2014 року, а саме: додаткова угода №1 від 25.04.2014 року; додаткова угода №2 від 19.05.2014 року; додаткова угода №3 від 13.06.2014 року; додаткова угода №4 від 11.09.2014 року; додаткова угода №5 від 19.11.2014 року; додаткова угода №6 від 18.12.2014 року. Зазначеними додатковими угодами п. 5.2. ст. 5 «Ціна газу» договору купівлі-продажу природного газу викладався в новій редакції. Тобто, мала місце зміна ціни газу, що продавався.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, на підставі вищезазначеного договору надав відповідачу послуги з продажу (постачання) природного газу в січні-березні, жовтні-грудні 2014 року на загальну суму 320536,24 грн. У підтвердження виконання позивачем договірних зобов'язань надано акти приймання-передачі природного газу за січень-грудень 2014 року (а.с. 26-31) з визначеннями обсягу природного газу та вартості. Надані акти підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Відповідач взяті на себе зобовязання виконав, а саме розрахувався за спожитий природний газ в повному обсязі, проте, розрахунок проведений відповідачем неналежним чином, а саме з порушенням строків розрахунків за природний газ, встановлених договором.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

У п. 7.1. договору сторони передбачили, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачеві нараховано 3% річних в загальній сумі 3386,06 грн., в тому числі: в сумі 697,66 грн. за період з 15.02.2014р. по 19.12.2014р., виходячи з суми боргу за січень 2014 року з урахуванням часткових оплат, в сумі 2308,13 грн. за період з 15.03.2014р. по 20.01.2015р., виходячи з суми боргу за лютий 2014 року з урахуванням часткових оплат, в сумі 230,48 грн. за період з 15.04.2014р. по 20.01.2015р., виходячи з суми боргу за березень 2014 року з урахуванням часткових оплат, в сумі 27,76 грн. за період з 15.11.2014р. по 20.01.2015р., виходячи з суми боргу за жовтень 2014 року, в сумі 49,87 грн. за період з 15.12.2014р. по 20.01.2015р., виходячи з суми боргу за листопад 2014 року, в сумі 72,16 грн. за період з 15.01.2015р. по 26.01.2015р., виходячи з суми боргу за грудень 2014 року з урахуванням часткових проплат (а.с. 9-12).

Згідно з поданим розрахунком, за несвоєчасну оплату природного газу позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати в сумі 35937,06 грн., виходячи з суми боргу з урахуванням часткових проплат, в тому числі за зобовязаннями за січень, лютий, березень, жовтень, листопад та грудень 2014 року (а.с. 9-12).

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно п. 1.9. та п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17.12.2013 року, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3359,74 грн. 3% річних та 34888,15 грн. інфляційних втрат. Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд правомірно відмовив у стягненні 26,32 грн. 3% річних та 1048,91 грн. інфляційних збитків, як такі, що нараховані безпідставно.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України визначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У п. 7.2. договору сторони визначили, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов договору (щодо остаточного розрахунку) він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем здійснено розрахунок заявленої до стягнення пені, в загальній сумі 14614,29 грн., в тому числі: в сумі 2694,76 грн. за період з 15.02.2014р. по 14.08.2014р., виходячи з суми боргу за січень 2014 року з урахуванням часткових оплат, в сумі 9423,14 грн. за період з 15.03.2014р. по 14.09.2014р., виходячи з суми боргу за лютий 2014 року, в сумі 1098,30 грн. за період з 15.04.2014р. по 14.10.2014р., виходячи з суми боргу за березень 2014 року, в сумі 259,11 грн. за період з 15.11.2014р. по 20.01.2015р., виходячи з суми боргу за жовтень 2014 року, в сумі 465,45 грн. за період з 15.12.2014р. по 20.01.2015р., виходячи з суми боргу за листопад 2014 року, в сумі 673,53 грн. за період з 15.01.2015р. по 26.01.2015р., виходячи з суми боргу за грудень 2014 року з урахуванням часткових оплат (а.с. 9-12).

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача передбачених умовами угоди неустойки (пені) у розмірі 14503,95 грн., відмовляючи у стягненні 110,34 грн. як безпідставно нарахованих всупереч обставин справи та наявних між сторонами правовідносин.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначена норма ставить право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 статті 551 Цивільного Кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником (пункт 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року №01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України»).

Згідно з роз'яснень вказаним у пункті 3.17.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Разом з тим, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім вищевикладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного Кодексу України).

Відповідач до суду першої інстанції обґрунтував клопотання про зменшення пені тим, що затримки зі сплати вартості спожитого газу стались не з вини відповідача, а в силу того, що до теперішнього часу відповідачу не сплачена заборгованість за отриману теплову енергію протягом 2014-2016 років Комунальним підприємством «Аптека №226», а також просив врахувати факт повного погашення основної заборгованості. Також відповідач вказував, що знаходиться в скрутному фінансовому становищі і стягнення додаткових коштів з відповідача приведе до колапсу в системі теплозабезпечення міста Конотоп.

Проте, як вірно вказав суд першої інстанції, наведені відповідачем обставини передусім є наслідком господарської діяльності відповідача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України), (п. 1.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Також, відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Таким чином, в розумінні ст. 617 Цивільного кодексу України обставини недодержання своїх обов'язків контрагентами боржника (бюджетні установи, державні та комунальні підприємства) чи відсутність у боржника необхідних коштів, не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ст. 42 та абз. 5 ст. 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а принципами підприємницької діяльності є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик.

Отже, наведені відповідачем обставини передусім є наслідком господарської діяльності відповідача, його власного комерційного розрахунку та ризику, а не виникли в силу якихось обєктивних та незалежних від боржника обставин, та не являють собою виняткових обставин з якими законодавець повязує можливість зменшення розміру стягуваної пені.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні відповідного клопотання.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепловодпостач» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Сумської області від 05.09.2016 року по справі №920/627/16 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепловодпостач» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 05.09.2016 року по справі №920/627/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2016 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Ільїн О.В.