ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2016р. Справа№ 914/1965/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашко М.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Приватного підприємства "Гарантія-Сервіс", м.Львів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Добропласт", с.Смільне Бродівського району Львівської області

про визнання недійсним договору про зарахування однорідних зустрічних вимог

За участю представників сторін:

від позивача не з'явився;

від відповідача не з'явився.

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали.

Суть спору: Позов заявлено Приватним підприємством "Гарантія-Сервіс" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Добропласт" про визнання недійсним договору про зарахування однорідних зустрічних вимог від 28.03.2013р., що укладений між Приватним підприємством "Гарантія-Сервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Добропласт".

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду.

Сторони явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, причин неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, оскільки представники позивача та відповідача були присутні в попередньому судовому засіданні.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав, однак 20.09.2016р. відповідачем було подано заяву (вх.№37364/16) про застосування строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст.75 ГПК України за наявними у ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд, -

встановив:

28 березня 2013р. між Приватним підприємством "Гарантія-Сервіс" (надалі - строна-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Добропласт" (надалі - сторона-2) укладено договір про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Як зазначено в п.1 договору, сторона і сторона-2, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди на підставі ст.601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з нижчевказаних договорів, у яких сторона-1 і сторона-2 є сторонами:

- договір поставки №02/02-13 від 18.02.2013р., відповідно до якого Приватне підприємство "Гарантія-Сервіс" є кредитором, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Добропласт" є боржником при виконанні частково грошового зобов'язання в сумі 358776,00 грн.;

- договір поставки №1/2013 від 18.02.2013р., відповідно до якого Приватне підприємство "Гарантія-Сервіс" є боржником, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Добропласт" є кредитором при виконанні частково грошового зобов'язання в сумі 358776,00 грн.

В пункті 1.1. договору про зарахування зустрічних однорідних вимог також зазначено, що вказані вище зобов'язання за договором поставки №02/02-13 від 18.02.2013р. та договором поставки №1/2013 від 18.02.2013р. припиняються в повному обсязі, оскільки зустрічні вимоги є рівними.

Відповідно до п.2 оспорюваного договору, з моменту набрання чинності договору, сторони не є зобов'язаними за договороми, зазначеними у п.1 договору.

Згідно п.3 договору, підписання цього договору сторонами свідчить про відсутність будь-яких претензій сторін одна до одної.

Як стверджує позивач у позовній заяві, правовідношення з підстав передбачених договором №1/2013 (зобов'язання Приватного підприємства "Гарантія-Сервіс" сплатити 358776,00 грн. за поставлену продукцію) не виникло, оскільки на думку позивача поставки продукції не відбулось. Відтак, як зазначає позивач, за відсутності зобов'язання, передбаченого договором поставки №1/2013, припинення іншого зобов'язання, передбаченого договором №02/02-13 шляхом зарахування прямо суперечить ст.601 ЦК України.

Таким чином, позивач звернувся до господарського суду Львівської області та просить визнати недійсним договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.03.2013р., що укладений між Приватним підприємством "Гарантія-Сервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Добропласт".

Відповідач проти позову не заперечив, відзив на позов не подав, однак подав заяву про застосування строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд дійшов висновку, що у задоволені позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст.601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, 28 березня 2013р. між сторонами укладено договір про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Як зазначено в п.1 договору, сторона і сторона-2, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди на підставі ст.601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з нижчевказаних договорів, у яких сторона-1 і сторона-2 є сторонами:

- договір поставки №02/02-13 від 18.02.2013р., відповідно до якого Приватне підприємство "Гарантія-Сервіс" є кредитором, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Добропласт" є боржником при виконанні частково грошового зобов'язання в сумі 358776,00 грн.;

- договір поставки №1/2013 від 18.02.2013р., відповідно до якого Приватне підприємство "Гарантія-Сервіс" є боржником, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Добропласт" є кредитором при виконанні частково грошового зобов'язання в сумі 358776,00 грн.

У пункті 1.1. договору про зарахування зустрічних однорідних вимог також зазначено, що вказані вище зобов'язання за договором поставки №02/02-13 від 18.02.2013р. та договором поставки №1/2013 від 18.02.2013р. припиняються в повному обсязі, оскільки зустрічні вимоги є рівними.

Відповідно до п.2 оспорюваного договору, з моменту набрання чинності договору, сторони не є зобов'язаними за договороми, зазначеними у п.1 договору.

Згідно п.3 договору, підписання цього договору сторонами свідчить про відсутність будь-яких претензій сторін одна до одної.

Однак, як стверджує позивач, вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки правовідношення з підстав передбачених договором №1/2013 (зобов'язання Приватного підприємства "Гарантія-Сервіс" сплатити 358776,00 грн. за поставлену продукцію) не виникло, оскільки за твердженням позивача поставки продукції не відбулось. А тому позивач зазначає, що за відсутності зобов'язання, передбаченого договором поставки №1/2013, припинення іншого зобов'язання, передбаченого договором №02/02-13 шляхом зарахування прямо суперечить ст.601 ЦК України.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Слід зазначити, що рішенням господарського суду Львівської області від 06.07.2016р. у справі №914/563/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Добропласт" до відповідача Приватного підприємства "Гарантія-Сервіс" про визнання права власності та зобов'язання вчинити дії позов задоволено частково, вирішено зобов'язати Приватне підприємство "Гарантія-Сервіс" передати Товариству з обмеженою відповідальністю "Добропласт" квартиру №24, загальною площею 102 кв.м., яка знаходиться в 4-поверховому житловому будинку за адресою м. Винники, вул.Кільцева, 12 за актом прийому - передачі. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказаним рішенням господарського суду Львівської області у справі №914/563/16 встановлено, що 18.02.2013р. між Приватним підприємством "Гарантія - Сервіс" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальностю "Добропласт" (постачальник) укладено договір поставки №1/2013, згідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених договором, поставити замовнику металопластикові вікна та двері, відповідно до умов даного договору, а замовник своєчасно прийняти замовлений товар та здійснити його оплату на умовах даного договору.

Вказаним рішенням також встановлено, що на виконання умов договору поставки №1/2013 від 18.02.2013р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Добропласт" відпущено Приватному підприємству "Гарантія-Сервіс" вікна пластикові на загальну суму 408776,00 грн. (з ПДВ), що підтверджується долученою до матеріалів справи №914/563/16 копією видаткової накладної №02/03 від 18.03.2013р., яка підписана та скріплена печатками обох сторін.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.10.2016р. рішення господарського суду Львівської області від 06.07.2016р. у справі №914/563/16 залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Таким чином рішення господарського суду Львівської області, яким встановлено факт поставки товару за договором поставки №1/2013 від 18.02.2013р., набрало законної сили.

Частиною 3 ст.35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи наведене, твердження позивача про те, що поставки продукції не відбулось є безпідставними.

Інших підстав недійсності договору про зарахування зустрічних однорідних вимог внаслідок недодержання вимог встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України позивачем не наведено та судом не встановлено.

З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Як вбачається з матеріалів справи, Приватним підприємством "Гарантія-Сервіс" не доведено порушення її права або охоронюваного законом інтересу, а отже позовна давність у даному спорі застосуванню не підлягає.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи норми ст.49 ГПК України, суд дійшов висновку витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення

виготовлено 21.11.2016р.

Суддя Петрашко М.М.