РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2016Справа №910/15131/16
За позовом Житлово - будівельного кооперативу ''Арсеналець-29''

до Публічного акціонерного товариства ''Київенерго''

про визнання припиненим зобов'язання

Суддя Андреїшина І.О.

Представники сторін:

Від позивача: Авраменко Ю.М., за довіреністю № б/н від 18.12.2014

Від відповідача: Гаркавенко С.В., за довіреністю № 91/2015/11/11-3 від 11.11.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Житлово-будівельного кооперативу ''Арсеналець-29'' до Публічного акціонерного товариства ''Київенерго'' про визнання припиненим зобов'язання за договором № 1630546 від 01.11.1998 р. на постачання теплової енергії, яке виникло за період з 01.10.2011 по 01.06.2014 у розмірі 123 507, 60 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2016 порушено провадження у справі № 910/15131/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 14.09.2016, зобов'язано сторін надати певні документи.

Через відділ діловодства суду 14.09.2016 від позивача надійшли документи на виконання ухвали суду, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 14.09.2016 представник позивача виконати вимоги ухвали суду в частині надання суду оригіналів документів наразі не зміг.

Представник відповідача також просив надати йому час для підготовки до судового засідання.

У судовому засіданні 14.09.2016 відповідно до ст. 77 Господарського процессуального кодексу України оголошено перерву до 12.10.2016 для витребування у сторін документів на виконання вимог ухвали суду від 19.08.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 12.10.2016 було виправлено описку в ухвалі суду від 19.08.2016.

У судовому засіданні 12.10.2016 представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, який залучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.10.2016 відповідно до ст. 77 Господарського процессуального кодексу України оголошено перерву до 26.10.2016 для дослідження відзиву на позовну заяву та для надання йому оцінки.

У судовому засіданні 26.10.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Предствник відповідача у судовому засіданні 26.10.2016 заперечів проти позову з підстав, які наведені у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 26.10.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Дослідивши подані матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», провонаступник якого є Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі - відповідач) та Житлово-будівельний кооператив «Арсеналець - 29» (далі - позивач) укладено договір № 1630546 від 01.11.1998 (далі - договір) про постачання теплової енергії у гарячій воді, за яким Публічне акціонерне товариство «Київенерго» зобов'язалося постачати теплоенергію, а Житлово-будівельний кооператив «Арсеналець - 29» - оплачувати її вартість.

Відповідно до п. 1.1 договору, предметом цього договору постачання, користування та свочасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

Згідно до п.2.1. договору, при виконанні умов договору, а також вирішенні всіх питань, що необумовлені цим договором, сторонни зобовязуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською держадміністрацією. Положенням про Дерденергоспоживнагляд, правилами користування тепловою енергією, правилами технічної експлуатації тепловикористовуючих установок і теплових мереж (далі правил), нормативними актами з питань користуваннґ та взаєморозрахунків за енергоносії, чиним законодавством України.

Позивач повідомив суд, що в ході господарських відносин, ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2012. справа №7/190-41/525, встановлено, що за період з лютого 2006 року по січень 2009 відповідач поставив послуги на 825 207, 86 грн., а Житлово-будівельний кооператив ''Арсеналець-29''сплатив 948 715, 46 грн. Суд перевіривши розрахунки сторін, встановив, що Житлово-будівельного кооператив ''Арсеналець-29''оплатив більшу суму, ніж поставлено теплоенергії, в результаті чого виникла переплата в сумі 123 507,60 грн. Позивач вважає, що факт є доведеним, звільненим від доказування в силу ст. 35 Господарського процессуального права України.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимог. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Враховуючи вищевикладене, Житлово-будівельного кооператив ''Арсеналець-29'' приняло рішення розпорядитися наявною предоплатою в сумі 123 507,60 грн. шляхом її спрямування на розрахування боргу в сумі 370 919,97 грн., позаяк ч. 1-2 ст. 319 Цвільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Також позивач зазначив, що 17.11.2014 Житлово-будівельний кооператив ''Арсеналець-29'' направив відповідачу вимогу про зарахування переплати в сумі 123 507,60 грн. у рахунок погашення поточної заборгованості за період з 01.10.2011 по 01.06.2014.

Житлово-будівельний кооператив ''Арсеналець-29'' 18.09.2015 повторно, керуючись ст. 601 Цивільного кодексу України, просив зарахувати предоплату.

Однак, відповідач вищевказані листи залишив без відповіді, станом на день подання спору до суду зарахування не виконав.

Відповідно до п. 1.2. ст. 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств поливно-енергетичного комплексу», погашення заборгованості, спрямовані на зменшення та розтрочення кредиторської та дебіторської заборгованостей шляхом застосування механізмів списання, взаєморозрахунків, реструктуризаціїї, часткової оплати на умовах, визначених цим Законом.

Пунктом 6.5. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996 за №28 унормовано, у разі відсутності графіка погашення заборгованостіта при відсутності у платіжному документі у реквізиті призначення платежу посилань на період, за який здійснюється оплата або перевищення суми платежу, необхідної для цього періоду, ці кошти, перераховані споживачем за електричну енергію, постачальник електричної енергії має право зарахувати як погашення існуючої заборгованості цього споживача з найдавнішим терміном її виникнення.

Таким чином, покупець (платник коштів, Житлово-будівельного кооперативу ''Арсеналець-29''), з метою погашення наявної заборгованості за надання послуги, має право розпорядитися належними йому коштами, які надмірно сплачені та просив їх зарахувати в рахунок наявного в нього боргу. Однак, відповідач не задовольнив такі вимоги Житлово-будівельного кооперативу ''Арсеналець-29'' та не виконав розпорядження Житлово-будівельного кооперативу ''Арсеналець-29'', як власника стосовно належних йому коштів.

Позивач стверджує, що законом передбачено право сторони зобов'язати в одностороньому порядку вимагати його припинення, зокрема з підстав зарахування зустрічних вимог. Моментом припинення зобовязання сторін є момент вчинення заяви про зарахування.

З огляду на це позивач вважає, що зарахування підлягає виконанню, адже суми, встановлені рішеннями суду, не підлягають повторному доведенню, спір щодо їх розміру відсутній. Строк виконання вимоги настав з часу їх предявлення. Враховуючи ці обставини зарахування є можливим та належним способом припинення зобовязання за договором.

За даних обставин позивач просить господарський суд визнати припиненим зобов'язання за договором № 1630546 від 01.11.1998 р. на постачання теплової енергії, яке виникло за період з 01.10.2011 по 01.06.2014 у розмірі 123 507, 60 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 202 та ч.3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк виконання якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони.

Із аналізу наведених норм вбачається, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому випадку - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків в межах двосторонніх правовідносин.

Для проведення зарахування необхідна наявність певних умов, а саме: вимоги повинні бути зустрічними (тобто такими, що впливають з взаємних зобов'язань між двома особами) та однорідними (як правило, йдеться про взаємні вимоги грошових сум однорідних за своєю правовою природою); має настати строк виконання за всіма зустрічними вимогами.

Отже, припинення зобов'язання зарахуванням означає відсутність предмета спору за умови, якщо між сторонами не залишилось спірних (неврегульованих) питань.

Судом встановлено, що відповідно до умов договору № 1630546 від 01.11.1998, предметом даного договору є постачання, користування та своєчасна оплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді.

Так, згідно п.п. 2.2.1. та 2.3.1. договору та відповідно до законодавства України, відповідач постачає теплову енергію на межу балансової належності з позивачем, в кількості та обсягах згідно з додатком №1 до договору, яку позивач зобов'язаний оплачувати щомісяця своєчасно та в повному обсязі.

При цьому, відповідно до п.п. 2.3.2. договору позивач зобов'язується виконувати умови та порядок оплати, в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку №4 до договору.

Отже, з умов договору випливає, що право вимоги про сплату грошових коштів виникає лише у відповідача до позивача, а не навпаки, а тому позов про визнання припиненним зобов'язання є необґрунтованим та безпідставним.

Крім того за змістом ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарському, цивільному або адміністративній справі, що набрали законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд встановив, що посилання позивача на ухвалу господарського суду від 19.03.2012 року по справі № 7/190-41-525, як на підставу виникнення заборгованості у відповідача перед позивачем, є безпідставним, адже даною ухвалою було вирішено спір про стягнення заборгованості з позивача на користь відповідача. В ухвалі під час розгляду справи по суті було встановлено наступне: «Як вбачається з матеріалів справи за період з лютого 2006 року по січень 2009 року позивачем було надано послуг на суму 825 207, 86 грн., відповідачем сплачено 948 715,46 грн. за таких обставин суд приходить до висновку про відсутність заборгованості за вказаний період, а отже відсутні підстави для задоволення вимог позивача».

З тексту зазначеної ухвали Господарський суд м. Києва не встановлено зобов'язання відповідача сплатити (повернути, перерахувати, зарахувати, тощо) будь - які суми на користь позивача, а лише встановлено факт відсутності заборгованості за період з лютого 2006 року по січень 2009 року.

Відповідач також просив застосувати позовну давність до даного спору.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли, особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленум Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" дано роз'яснення щодо застосування частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Приймаючи до уваги те, що господарський суд відмовляє у позові з огляду на недоведеність позовних вимог, то заяву відповідача про застосування позовної давності залишаться судом без розгляду.

З огляду на наведене, Господарський суд м. Києва не вбачає підстав для задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 31.10.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина