ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року Справа № 918/177/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Панової І.Ю.,
суддів:Жукової Л.В.,
Погребняка В.Я.,

розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК" Савельєвої А.М.
на рішеннягосподарського суду Рівненської області від 21.04.2016
та постановуРівненського апеляційного господарського суду від 03.08.2016
у справі № 918/177/16 господарського суду Рівненської області
за позовомЗакритого акціонерного товариства "Рівненський ливарний завод"
до1)Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-конструкторське бюро "Українське машинобудівництво" 2) Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК" 3)Відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції
провизнання недійсним договору застави, скасування в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно записів (відомостей) про заставу та обтяження, виключення із акту опису та арешту рухомого майна згідно переліку та зняття арешту із зазначеного майна
за участю представників сторін: від Закритого акціонерного товариства "Рівненський ливарний завод" - Лаврін О.В., від Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК" - Ковтун А.В.

ВСТАНОВИВ :

Закрите акціонерне товариство "Рівненський ливарний завод" (далі - ЗАТ "Рівненський ливарний завод", позивач) звернулось до господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-конструкторське бюро "Українське машинобудівництво" (далі - ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво"), відповідача 2 - Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК" (далі - ПАТ "РАДИКАЛ БАНК"), відповідача 3 - Відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції (далі - ВДВС Рівненського РУЮ) з вимогами про визнання недійсним договору застави від 12.09.2013, укладеного між ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво" та ПАТ "РАДИКАЛ БАНК", яка мотивована тим, що договір застави від 12.09.2013 укладено з порушенням вимог ч. 2 ст. 583 ЦК України та ст. 4 Закону України "Про заставу", порушує права позивача, а тому в силу приписів ст.ст. 203, 215 ЦК України є недійсним; про скасування в державному реєстрі речових прав на рухоме майно записів (відомостей) про відповідну заставу та обтяження (заборону відчуження) внесені при укладенні зазначеного договору застави від 12.09.2013 та про зобов'язання державного виконавця ВДВС Рівненського РУЮ виключити із Акту опису та арешту майна ВП № 44932016, складеного державним виконавцем ВДВС Рівненського РУЮ 21 січня 2015 року, рухоме майно згідно переліку у кількості 720 одиниць та зняти арешт із зазначеного майна.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 21.04.2016 у справі №918/177/16 (суддя Качур А.М.) позов ЗАТ "Рівненський ливарний завод" до ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво", ПАТ "РАДИКАЛ БАНК", ВДВС Рівненського РУЮ про визнання недійсним договору застави, скасування в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно записів (відомостей) про заставу та обтяження, виключення із акту опису та арешту рухомого майна згідно переліку та, зняття арешту із зазначеного майна - задоволено частково.

Визнано недійсним договір застави від 12.09.2013, укладений між ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво" та ПАТ "РАДИКАЛ БАНК".

Знято з майна, що було предметом договору застави від 12.09.2013 та на яке накладено державним виконавцем ВДВС Рівненського РУЮ при примусовому виконанні ВП № 44932016, арешт згідно з переліком.

Стягнуто з ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво" на користь ЗАТ "Рівненський ливарний завод" 1 378 грн. 00 коп. судового збору.

Стягнуто з ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" на користь ЗАТ "Рівненський ливарний завод" 1 378 грн. 00 коп. судового збору.

В задоволенні вимог про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів (відомостей) про відповідну заставу та обтяження (заборону відчуження) внесених при укладенні договору застави від 12.09.2013 та вимог про зобов'язання ВДВС Рівненського РУЮ виключити з Акту опису та арешту майна ВП №44932016 відповідне майно - відмовлено.

Стягнуто з ЗАТ "Рівненський ливарний завод" в дохід Державного бюджету України 1 378 грн. 00 коп. судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03.08.2016 у справі № 918/177/16 (головуючий суддя: Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Петухов М.Г.) апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" на рішення господарського суду Рівненської області від 21.04.2016 у справі № 918/177/16 залишено без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 21.04.2016 у справі № 918/177/16 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" Савельєвої А.М. звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, просило скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 21.04.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 03.08.2016 у справі № 918/177/16, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ЗАТ "Рівненський ливарний завод" до ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво", ПАТ "РАДИКАЛ БАНК", ВДВС Рівненського РУЮ про визнання недійсним договору застави, скасування в Державному реєстрі речових прав на рухоме майно записів (відомостей) про заставу та обтяження, виключення із акту опису та арешту рухомого майна згідно переліку та зняття арешту із зазначеного майна, відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема, ст. 215 ЦК України та ст.ст. 27, 28 Закону України "Про заставу".

Переглянувши у касаційному порядку прийняті у даній справі судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування господарськими судами норм матеріального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішенні від 21.04.2016 та постанові від 03.08.2016, постановою господарського суду Рівненської області у справі № 5019/2862/11 від 17 січня 2013 року визнано ЗАТ "Рівненський ливарний завод" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

19 березня 2013 року між ЗАТ "Рівненський ливарний завод" (продавець) та ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво" (покупець) було укладено спотовий біржовий договір № 603/604 с-13, згідно з предметом якого продавець продав, а покупець купив майно, що реалізовувалось на біржових торгах згідно переліку.

12 вересня 2013 року між ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" (заставодержатель) та ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво" (заставодавець) було укладено договір застави рухомого майна, відповідно до предмету якого заставою за цим договором забезпечується виконання ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво" зобов'язань за кредитним договором №КЛ-4118/1-980, що укладений 12 вересня 2013 року між ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" та ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво".

Відповідно до пункту 1.2. договору застави, предметом застави є рухоме майно - обладнання в кількості 720 одиниць, перелік якого викладений у додатку № 1 до цього договору, що є його невід'ємною частиною. Предмет застави належить заставодавцю на праві власності на підставі спотового біржового договору № 603/604 с-13 від 19 березня 2013 року та виписки з балансового рахунку заставодавця довідка № 342 від 12 вересня 2013 року.

Разом з тим, ухвалою господарського суду Рівненської області від 20.10.2015 у справі № 5019/2862/11, яка залишена без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.03.2016, визнано недійсним спотовий біржовий договір № 603/604с-13 від 19.03.2013, укладений між ТОВ "ПКБ "Українське машино будівництво" () та ЗАТ "Рівненський ливарний завод" (), та зобов'язано ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво" повернути ЗАТ "Рівненський ливарний завод" рухоме майно, що було предметом спотового біржового договору № 603/604с-13 від 19.03.2013.

Враховуючи зазначене, позивач - ЗАТ "Рівненський ливарний завод" звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача 1 - ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво", відповідача 2 - ПАТ "РАДИКАЛ БАНК", відповідача 3 - ВДВС Рівненського РУЮ з вимогами про визнання недійсним договору застави від 12.09.2013, укладеного між ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво" та ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" на підставі вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, у зв'язку з тим, що договір застави від 12.09.2013 укладено з порушенням вимог ч. 2 ст. 583 ЦК України та ст. 4 Закону України "Про заставу" і він порушує права позивача; про скасування в державному реєстрі речових прав на рухоме майно записів (відомостей) про відповідну заставу та обтяження (заборону відчуження) внесені при укладенні зазначеного договору застави від 12.09.2013 та про зобов'язання державного виконавця ВДВС Рівненського РУЮ виключити із Акту опису та арешту майна ВП № 44932016, складеного державним виконавцем ВДВС Рівненського РУЮ 21 січня 2015 року, рухоме майно згідно переліку та зняти арешт із зазначеного майна.

Оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та другою статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною першою статті 598 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 598 ЦК України, припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом.

Частиною першою статті 593 ЦК України встановлено, що право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини 2 статті 583 ЦК України, заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також, особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо).

Права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюються на її приналежності, якщо інше не встановлено договором. Право застави поширюється на плоди, продукцію та доходи, одержані від використання заставленого майна, у випадках, встановлених договором.

Виходячи із вимог ст.ст. 576, 583 ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що сторонами у договорі застави є кредитор (заставодержатель) та боржник або третя особа (майновий поручитель) - заставодавець. При цьому, заставодавець повинен бути власником майна або особою, якій передано майно і право застави на це майно.

Недодержання згаданих вимог законодавства є підставою для визнання договору застави недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України.

Правові підстави набуття права власності визначено у главі 24 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що договір застави може бути визнаний недійсним за позовом третьої особи, яка вважає, що предмет застави належить їй на праві власності чи повного господарського відання і довела цю обставину. Якщо предмет застави є індивідуально визначеним майном, відповідна вимога може бути поєднана з вимогою про повернення цього майна з чужого незаконного володіння (заставодавця чи заставодержателя) на підставі статті 387 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з визнанням господарським судом недійсним спотового біржового договору № 603/604с-13 від 19.03.2013, укладеного між ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво" та ЗАТ "Рівненський ливарний завод", а також , що майно, що було предметом вказаного договору, в подальшому було передано в заставу ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" згідно договору застави від 12.09.2013, суд першої інстанції, керуючись вимогами ст.ст. 203, 215, ч. 2 ст. 583 ЦК України, дійшов в оскаржуваному рішенні від 21.04.2016 правомірного висновку, з яким в оскаржуваній постанові від 03.08.2016 погодився суд апеляційної інстанції, про визнання вказаного договору застави від 12.09.2013, укладеного між ПАТ "РАДИКАЛ БАНК" та ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво", недійсним з підстав порушення вимог частини 2 статті 583 ЦК України, згідно якої , заставодавцем може бути власник речі , а також про задоволення в цій частині позовних вимог ЗАТ "Рівненський ливарний завод".

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи заявника касаційної скарги про те, що в даному випадку застава зберігає силу та відсутні підстави для припинення застави, що передбачені ст. 28 Закону України " Про заставу", не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи таке.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 11 Закону України " Про заставу" заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом,а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Ухвалою господарського суду від 20.10.2015 у справі № 5019/2862/11, яка залишена без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.03.2016, визнано недійсним спотовий біржовий договір № 603/604с-13 від 19.03.2013, укладений між ТОВ "ПКБ "Українське машино будівництво" () та ЗАТ "Рівненський ливарний завод" (), та зобов'язано ТОВ "ПКБ "Українське машинобудівництво" повернути ЗАТ "Рівненський ливарний завод" рухоме майно, що було предметом спотового біржового договору № 603/604с-13 від 19.03.2013.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Виходячи з вимог ст.ст.203,215,ч.1 ст. 216, ч.2 ст. 583 ЦК України, в даному випадку, перехід права власності іншої особі на майно, що було предметом спотового біржового договору, а також спірного договору застави, не відбувся, в зв'язку з визнанням первісного спотового біржового договору недійсним з моменту його укладання, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 236 ЦК України.

Щодо вимог ЗАТ "Рівненський ливарний завод" про скасування в державному реєстрі речових прав на рухоме майно записів (відомостей) про заставу та обтяження (заборону відчуження) внесені при укладенні зазначеного договору застави від 12.09.2013, та зобов'язання державного виконавця ВДВС Рівненського РУЮ виключити із Акту опису та арешту майна ВП № 44932016, складеного державним виконавцем ВДВС Рівненського РУЮ 21.01.2015, рухоме майно згідно переліку та зняття арешту з вказаного майна, господарський суд в оскаржуваному рішенні від 21.04.2012 зазначив, що 21 січня 2015 року державним виконавцем ВДВС Рівненського РУЮ, при примусовому виконанні ВП № 44932016 щодо виконання виконавчого напису № 1086 від 10 липня 2014 року про звернення стягнення на заставне рухоме майно, складено Акт опису та арешту майна, та накладено арешт на майно, що було, зокрема, предметом спотового біржового договору № 603/604 с-13 від 19.03.2013 та договору застави від 12.09.2013, що підтверджується наданими позивачем витягами з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Згідно з частиною першою статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 60 Закону України "Про виконавче провадження'' особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб'єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 1 ГПК України. Орган Державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог.

Разом з тим, суд касаційної інстанції зазначає, що якщо у розгляді справи господарським судом буде з'ясовано, що іншим або належним відповідачем у ній мала б бути особа, яка згідно з процесуальним законом не може бути учасником судового процесу в господарському суді, а позивач наполягає на розгляді відповідної справи саме господарським судом, останній не вправі ні залучати відповідну особу до участі у справі, ані припиняти провадження в ній, а повинен розглянути справу стосовно того відповідача, якому пред'явлено позовну вимогу, та прийняти рішення по суті справи (в тому числі про відмову в позові, якщо відповідач є неналежним).

Господарським судом в оскаржуваному рішенні встановлено, що позивачем в позові, Відділ ДВС визначено як відповідача, та заявлено позовні вимоги до останнього щодо зобов'язання державного виконавця ВДВС виключити із Акту опису та арешту майна ВП № 44932016, складеного державним виконавцем ВДВС Рівненського РУЮ 21

січня 2015 року, рухоме майно згідно переліку, водночас, вказані позовні вимоги не обґрунтовані жодною нормою чинного законодавства.

Як зазначалось вище, згідно з положеннями статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, проте, як правомірно зазначено судами попередніх інстанцій, чинним законодавством не передбачений заявлений позивачем спосіб захисту свого порушеного права, шляхом зобов'язання державного виконавця по здійсненню дій щодо виключення із Акту опису та арешту майна окремо визначеного майна.

Наведене підтверджується також частиною 2 статті 60 Закону України "Про виконавче провадження", положеннями якої врегульовано порядок дії державного виконавця, у разі зняття арешту з майна в порядку статті 60 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Таким чином, державний виконавець уповноважений на вчинення відповідних дій в силу вимог закону.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким в оскаржуваній постанові погодився суд апеляційної інстанції, що позов в частині зобов'язання державного виконавця ВДВС на вчинення певних дій є необґрунтованим, а відтак, в цій частині позову слід відмовити.

Разом з тим, з врахуванням положень статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" та враховуючи ті обставини, що позивачем заявлено позов про зняття арешту з майна, також беручи до уваги те, що позивачу належить на праві власності майно що є предметом спотового біржового договору № 603/604 с-13 від 19 березня 2013 року, господарський суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку, що позов в частині зняття арешту з майна згідно переліку підлягає до задоволення.

Стосовно вимог про скасування в державному реєстрі речових прав на рухоме майно записів (відомостей) про відповідну заставу та обтяження (заборону відчуження) внесені при укладенні зазначеного договору застави від 12 вересня 2013 року, суд першої інстанції зазначив, що цивільне законодавство не передбачає такого способу захисту порушеного права.

Порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування регулюється Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Оскільки повноваженнями на вчинення таких дій в силу закону наділений компетентний державний орган, то, у зв'язку з визнанням недійсним договору застави, позивач не позбавлений права звернутись до вказаного органу з клопотанням про виключення вказаного запису, посилаючись при цьому на скасування договору на підставі якого було внесено відповідний запис.

Доводи касаційної скарги в даному випадку правомірності висновків судів попередніх інстанцій про визнання недійсним договору застави від 12.09.2013 та зняття арештів з майна, що було предметом застави від 12.09.2013 згідно переліку не спростовують.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції від 21.04.2016 та постанови суду апеляційної інстанції від 03.08.2016 у справі № 918/177/16 - відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК" Савельєвої А.М. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 21.04.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 03.08.2016 у справі № 918/177/16 залишити без змін.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді Л.В. Жукова

В.Я. Погребняк