РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2016 р. Справа № 910/13757/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В. ,

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача приватного підприємства "Адлєр" на рішення господарського суду Житомирської області від 06.09.2016 року у справі №910/13757/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофлекс"

до приватного підприємства "Адлєр"

про стягнення 53 199,12 грн.

За участю представників:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 06.09.2016 р. у справі №910/13757/16 (суддя Давидюк В.К.) позов товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофлекс" до приватного підприємства "Адлєр" про стягнення 53199,12 грн. задоволено частково. Стягнуто з приватного підприємства "Адлєр" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофлекс" 19745,31 грн. інфляційних, 25416,75 грн. 3% річних, 1230,94 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору. У задоволенні позову в частині стягнення 8037,06 грн. інфляційних відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції з посиланням на ст.ст. 526, 598-599, 625 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, вказав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін по договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, а також не позбавляє кредитора права на отримання інфляційних втрат та 3% річних за весь час прострочення. Суд, беручи до уваги, що нарахування інфляційних може проводитись лише на суму основного боргу та здійснивши перерахунок, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення 19745,31 грн. інфляційних, 25416,75 грн. 3% річних.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, приватне підприємство "Адлєр" звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апелянт, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення застосував невірний індекс інфляції за лютий 2016 року, внаслідок чого з відповідача стягнуто грошові кошти у надмірному обсязі. Крім того, скаржник вказує, що спірні правовідносини мають позадоговірний характер, з огляду на що господарським судом Житомирської області неправильно застосовано ст.692 ЦК України при нарахуванні 3% річних.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення 8037,06 грн. інфляційних скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким задоволити позовну вимогу, в решті рішення залишити без змін.

У відзиві вказує на те, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги стосовно стягнення 3% річних у сумі 24416,75 грн. та інфляційних у сумі 19745,31 грн., однак помилково відхилив позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 8037,06 грн., оскільки невірно визначив початок нарахування інфляційних втрат, не врахувавши індекси інфляції за попередні місяці прострочення, що призвело до заниження суми інфляційних втрат, що підлягають відшкодуванню.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофлекс" у період з серпня 2014 року по вересень 2014 року відвантажило для ПП "Адлєр" через уповноваженого представника, який діяв на підставі довіреностей №500 від 01.09.2014 року, №501 від 04.08.2014 року, №516 від 13.08.2014 року, №527 від 14.08.2014 року, №536 від 18.08.2014 року, №538 від 19.08.2014 року, №542 від 20.08.2014 року, №546 від 22.08.2014 року, №551 від 26.08.2014 року, №565 від 29.08.2014 року, №583 від 08.09.2014 року, товар на загальну суму 558600,00 грн., в тому числі: згідно видаткової накладної №106 від 01.08.2014 року на суму 21000,00 грн., згідно видаткової накладної №107 від 04.08.2014 року на суму 72800,00 грн.; згідно видаткової накладної №111 від 13.08.2014 року на суму 89600,00 грн.; згідно видаткової накладної №112 від 15.08.2014 на суму 30800,00 грн.; згідно видаткової накладної №113 від 18.08.2014 року на суму 11200,00 грн.; згідно видаткової накладної №114 від 19.08.2014 року на суму 19600,00 грн.; згідно видаткової накладної №115 від 20.08.2014 року на суму 53200,00 грн.; згідно видаткової накладної №116 від 22.08.2015 року на суму 36400,00 грн.; згідно видаткової накладної № 118 від 26.08.2015 року на суму 217000,00 грн.; згідно видаткової накладної №122 від 29.08.2014 року на суму 2800,00 грн.; згідно видаткової накладної №126 від 08.09.2014 року на суму 4200,00 грн..

Під час розгляду справи №906/267/15 господарським судом Житомирської області в рішенні від 26.11.2015 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.01.2016 року встановлено, що поставка товару на суму 558600,00 грн. була здійснена поза межами договору №АФ-56-14 від 13.06.2014 року, та відповідно не врегульована ним, тобто між сторонами у справі виникли зобов'язання, які за своїм змістом фактично є укладенням у спрощений спосіб, передбаченим ч. 1 ст. 181 ГК України, шляхом видачі сторонами видаткових накладних і довіреностей договору поставки.

Наведеним вище рішенням господарського суду Житомирської області з ПП "Адлєр" внаслідок невиконання своїх зобов'язань з оплати отриманого товару на користь ТОВ "Агрофлекс" стягнуто 558600,00 грн. основного боргу та 303170,34 грн. інфляційних втрат за період з вересня 2014 року по жовтень 2015 року.

В силу положень ч. 3 ст. 35 ГПК України, вказані обставини укладення договору поставки у спрощений спосіб, а також наявності боргу за поставлений товар не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи, оскільки були встановлені у правовідносинах, учасниками яких є сторони у даній справі.

18.02.2016 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження №50181928 на підставі судового наказу №906/267/15 від 09.02.2016 року.

24.02.2016 року ПП "Адлєр" виконав рішення господарського суду Житомирської області у справі №906/267/15 шляхом перерахування коштів в сумі 879005,75 грн. на розрахунковий рахунок стягувача, про що свідчить платіжне доручення №4640 від 24.02.2016 року.

Предметом спору у даній справі є стягнення інфляційних втрат за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року в сумі 27782,37 грн., а також 3% річних за період з 02.08.2014 року по 23.02.2016 року в сумі 25416,75 грн..

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно п. 3.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочення. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007, № 265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін").

Дослідивши наведений судом першої інстанції розрахунок інфляційних, колегія суддів погоджуючись із доводами апелянта, приймає до уваги те, що судом в оскаржуваному рішенні при розрахунку інфляційних було помилково прийнято до уваги індекс інфляції за лютий 2016 року 99,9%, замість вірного 99,6 %, що призвело до арифметичної помилки суду при обрахунку інфляційних за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року.

Отже, з відповідача за вказаний період підлягає стягненню 18008,54 грн. інфляційних, оскільки сукупний індекс інфляції за такий період складає 1,032 (558600 грн. (сума боргу) х 102% (індекс інфляції за листопад 2015 року) х 100,7% (індекс інфляції за грудень 2015 року) х 100,9% (індекс інфляції за січень 2016 року) х 99,6% (індекс інфляції за лютий 2016 року), у звязку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Аналізуючи доводи представника позивача в суді апеляційної інстанції про те, що інфляційні слід нараховувати на визначений в рішенні господарського суду Житомирської області від 26.11.2015 року у справі №906/267/15 сукупний борг (558600,00 грн. основного боргу та 303170,34 грн. інфляційних втрат), колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 510 ЦК сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Загальні підстави припинення зобов'язань визначено у ст. 598 ЦК, згідно з якою зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Загальні умови припинення господарських зобов'язань визначено також ст. 202 Господарського кодексу України (далі - ГК), за змістом якої господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. (п.7.1. постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 598, ст.ст. 599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Отже, навіть за умови прийняття судом рішення про стягнення боргу, що виник з договору поставки, до моменту повного виконання боржником грошового зобовязання з його погашення перед кредитором, між сторонами продовжують існувати договірні правовідносини, а в боржника продовжує існувати грошове зобовязання. Тобто прийняття рішення суду про стягнення боргу на підставі договору не припиняє правовідносин сторін за договором і не тягне виникнення нового грошового зобовязання в більшому розмірі з урахуванням інфляційних втрат. При цьому, захист прав продавця від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за період з моменту винесення судом рішення до моменту фактичної сплати боргу може бути реалізований шляхом стягнення інфляційних нарахувань за вказаний період, нарахованих на чисту суму боргу.

Перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних по кожній із видаткових накладних, за якими здійснювалась поставка товару за період з наступного дня після здійснення поставки (ч. 1 ст. 692 ЦК України) по 23.02.2016 року, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для стягнення з відповідача 25416,75 грн. 3% річних.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Однак, судовою колегією встановлено, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні при розрахунку інфляційних втрат було помилково прийнято до уваги індекс інфляції за лютий 2016 року 99,9%, замість вірного 99,6 %, що призвело до арифметичної помилки суду при обрахунку інфляційних втрат. З огляду на вказане, Рівненський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення суми інфляційних втрат та, відповідно до ст. 49 ГПК України, в частині визначення суми судових витрат, а в решті рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відповідача приватного підприємства "Адлєр" на рішення господарського суду Житомирської області від 06.09.2016 р. у справі №910/13757/16 задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 06.09.2016 р. у справі №910/13757/16 в частині стягнення інфляційних втрат та судових витрат змінити, в цій частині викласти рішення в новій редакції:

"Стягнути з приватного підприємства "Адлєр" (10007, м.Житомир, вул.Авіаторів, буд.9, ідент. код 36954742) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофлекс" (04053, АДРЕСА_1, ідент. код 31355804) 18008,54 грн. інфляційних втрат та 1118,20 грн. судових витрат.

В задоволенні позову в частині стягнення 9773,83 грн. інфляційних втрат - відмовити".

3. В решті рішення господарського суду Житомирської області від 06.09.2016 р. у справі №910/13757/16 залишити без змін.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофлекс" (04053, АДРЕСА_1, ідент. код 31355804) на користь приватного підприємства "Адлєр" (10007, м.Житомир, вул.Авіаторів, буд.9, ідент. код 36954742) 278,60 грн. судових витрат за розгляд апеляційної скарги.

5. Господарському суду Житомирської області видати відповідні судові накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

7. Матеріали справи №910/13757/16 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.