ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2016р. Справа№ 914/3336/13

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Львів)

до відповідача: Львівської міської ради (м. Львів)

третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (м. Львів)

про: визнання права спільної часткової власності

Головуючий суддя: Пазичев В.М.

Суддя: Манюк П.Т.

Суддя: Горецька З.В.

При секретарі: Черменєвій В.С.

Представники:

від позивача: ФОП ОСОБА_1 - паспорт НОМЕР_2 від 09.06.2004 року, виданий Личаківським РВ ЛМУ УМВС у Л/о

ОСОБА_2 - довіреність № 1384 від 01.10.2014 року.

від відповідача: ОСОБА_3 - довіреність № 1104-вих-563 від 05.07.2016 року..

від третьої особи: ОСОБА_4 - довіреність № 2302-вих-2632 від 23.11.2015 року.

судовий експерт: Не з'явився.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання права спільної часткової власності.

Згідно із ухвалою суду від 11.11.2013 року, призначено колегіальний розгляд справи № 914/3336/13 у складі трьох суддів. Згідно із вимогами ст. 21 ГПК України, 24.12.2013 року автоматизованою системою документообігу суду здійснено визначення складу колегії суддів для розгляду справи. Внаслідок автоматизованого розподілу визначено колегію суддів для розгляду справи в складі: Головуючий суддя - Фартушок Т.Б., судді Манюка П.Т. та судді Деркача Ю.Б.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.02.2014 року провадження у справі зупинено до отримання результатів судової інженерно-технічної експертизи.

31.03.2014 року за вих. № 914/3336/13/3/14 Господарським судом Львівської області матеріали справи № 914/3336/13 були направлені до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової інженерно-технічної експертизи.

У зв'язку із закінченням терміну повноважень судді Фартушка Т.Б., на підставі проведеного автоматизованого повторного розподілу, 20.03.2015 року справа для продовження розгляду передана судді Пазичеву В.М.

У зв'язку зі смертю судді Деркача Ю.Б., 23.03.2015 року автоматизованою системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів: на суддю Бортник О.Ю.

Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду, що містяться у справі.

20.03.2015 року із Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали справи № 914/3336/13 у зв'язку із відсутністю оплати експертизи.

Ухвалою від 20.03.2015 року провадження у справі поновлено і призначено до розгляду на 09.04.2015 року.

Ухвалою суду від 09.04.2015 року розгляд справи зупинено до отримання результатів судової експертизи.

У зв'язку з перебуванням судді Бортник О.Ю. у відпустці для догляду за дитиною, 22.08.2016 року, протоколом автоматизованої зміни складу колегії суддів здійснено заміну члена колегії суддів: на суддю Сухович Ю.О.

У зв'язку із перебуванням судді Сухович Ю.О. у відпустці, протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.10.2016 року здійснено заміну члена колегії суддів: на суддю Горецьку З.В.

Ухвалою від 23.08.2016 року провадження у справі поновлено і призначено до розгляду на 31.08.2016 року. Ухвалою суду від 31.08.2016 року розгляд справи відкладено до 22.09.2016 року, в зв'язку з відсутністю представників позивача та відповідача. Ухвалою суду від 22.09.2016 року розгляд справи відкладено до 12.10.2016 року, згідно клопотання позивача та в зв'язку з відсутністю його представника. Ухвалою суду від 12.10.2016 року розгляд справи відкладено до 19.10.2016 року, згідно клопотання представника позивача та для надання доказів. Ухвалою суду від 19.10.2016 року розгляд справи відкладено до 26.10.2016 року, в зв'язку з відсутністю представника відповідача та для надання доказів.

Позивач вимог ухвали суду про поновлення провадження у справі від 20.03.2015 року, від 23.08.2016 року, про відкладення від 31.08.2016 року, від 22.09.2016 року, від 12.10.2016 року, від 19.10.2016 року виконав частково, явку поважного представника в судове засідання забезпечив.

09.04.2015 року за вх. № 14805/15 позивач подав пояснення-клопотання по справі, в якому надалі вважає, що, з метою всебічного та повного з'ясування обставин справи, роз'яснення питань, що виникають при вирішенні цього господарського спору і потребують спеціальних знань, необхідно провести судову інженерно-технічну експертизу, яка підтримана судом.

09.09.2016 року за вх. № 36176/16 позивач подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

21.09.2016 року за вх. № 37778/16 позивач подав клопотання про призупинення провадження у справі. Відповідач та третя особа заперечили проти задоволення клопотання. Клопотання відхилено, в зв'язку з невідповідністю зазначених в ньому вимог ст. 79 ГПК України.

22.09.2016 року за вх. № 37792/16 позивач подав заяву про відкладення розгляду справи на 20 днів. Судом задоволено це клопотання.

06.10.2016 року за вх. № 39966/16 позивач подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи. Судом задоволено це клопотання.

12.10.2016 року за вх. № 40850/16 позивач подав заяву про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу. Судом задоволено це клопотання.

12.10.2016 року за вх. № 40851/16 позивач подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. Судом задоволено це клопотання.

12.10.2016 року за вх. № 40852/16 позивач подав заяву про витребування доказів від відповідача. Клопотання судом задоволено частково, в межах предмету спору.

18.10.2016 року за вх. № 41419/16 позивач подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

19.10.2016 року за вх. № 4996/16 позивач подав клопотання про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи. Згідно клопотання позивач вимагає проведення повторної судово-будівельної експертизи виходячи з того, що, на його думку, експерт, яким було проведено експертизу, на момент проведення такої не мав належних повноважень. При проведенні експертизи, за твердженням прозивача, були зроблені висновки, які не в повній мірі відповідають реальному характеру проведених робіт. Крім того, при проведенні експертизи не було враховано усіх витрат, здійснених на поліпшення спірного об'єкту нерухомості. Також, мають місце недоліки в оформленні її результатів.

Однак, в ході судового засідання було встановлено, що наданими суду з боку експерта доказами підтверджуються наявність належних повноважень у експерта на час проведення експертизи. Учасниками процесу не заявлялося у встановленому порядку відвід експерта, згідно вимог господарсько-процесуального законодавства. Щодо неврахування експертом витрат, які були понесені позивачем для поліпшення стану об'єкта оренди, то їх розмір не може вплинути на вирішення питання набуття права власності на об'єкт комунальної власності, а також не можуть вплинути на це питання недоліки в оформленні висновку.

Крім того, в разі необхідності дослідження додаткових обставин, слід призначати не повторну, а додаткову експертизу з визначенням додаткових питань для дослідження. Однак, ні в зазначеному клопотанні, ні до наступного судового засідання позивачем не було представлено додаткових питань, які повинні були бути досліджені в разі призначення такої експертизи.

Тому, суд прийшов до висновку про недоцільність призначення такої експертизи.

Відповідач вимог ухвали суду про поновлення провадження у справі від 20.03.2015 року, від 23.08.2016 року, про відкладення від 31.08.2016 року, від 22.09.2016 року, від 12.10.2016 року, від 19.10.2016 року виконав частково, явку поважного представника в судове засідання забезпечив.

31.03.2015 року за вх. № 13347/15 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

17.08.2016 року за вх. № 33665/16 відповідач подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

20.09.2016 року за вх. № 37410/16 відповідач подав пояснення по справі.

19.10.2016 року за вх. № 41637/16 відповідач подав клопотання по справі.

Третя особа вимог ухвали суду про поновлення провадження від 20.03.2015 року, від 23.08.2016 року, про відкладення від 31.08.2016 року, від 22.09.2016 року, від 12.10.2016 року, від 19.10.2016 року виконала частково, явку поважного представника в судове засідання забезпечила.

22.09.2016 року за вх. № 37827/16 третя особа подала додаткові пояснення по справі.

Судовий експерт вимог ухвали суду про відкладення від 12.10.2016 року виконав частково, явку в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, що підтверджується копією Списку № 1089 згрупованих внутрішніх поштових відправлень рекомендованих листів 21.10.2016 року, а явка експерта була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

21.05.2015 року за вх. № 20837/15 з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про погодження терміну виконання експертизи.

25.05.2015 року за вих. № 914/3336/13/5/15 судом було направлено сторонам вимогу щодо погодження терміну виконання експертизи.

05.06.2015 року за вх. № 23080/15 від відповідача надійшов лист по справі.

17.06.2015 року за вх. № 24924/16 відповідач подав інформацію по справі.

23.06.2015 року за вих. № 914/3336/13/6/15 судом було скеровано до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз лист по справі.

23.06.2015 року за вих. № 914/3336/13/7/15 судом було скеровано позивачу лист щодо погодження строку виконання експертизи.

30.06.2015 року за вх. № 26832/15 позивач подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

30.06.2015 року за вх. № 26839/16 позивач подав заяву про надання згоди на проведення експертизи.

02.07.2015 року за вих. № 914/3336/13/8/15 судом було скеровано до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз лист по справі.

31.07.2015 року за вх. № 31764/15 з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про оплату експертизи.

05.08.2015 року за вих. № 914/3336/13/9/15 сторонам було скеровано вимогу щодо оплати експертизи.

19.08.2015 року за вх. № 34791/15 від позивача надійшла заява, згідно якої він оплатив експертизу.

07.09.2015 року за вх. № 37397/15 з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про дату огляду об'єкта дослідження.

09.10.2015 року за вх. № 1452/15 матеріали справи були повернуті до суду, в зв'язку з неможливістю дати висновок експерта.

20.10.2015 року за вих. № 914/3336/13/10/15 судом було скеровано сторонам вимогу щодо погодження дати огляду об'єкта дослідження.

05.11.2015 року за вих. № 914/3336/13/11/15 судом було скеровано сторонам вимогу щодо надання доказів погодження часу та дати проведення огляду об'єкту.

09.11.2015 року за вих. № 914/3336/13/12/15 судом було скеровано до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз вимогу про дату проведення огляду об'єкту.

13.11.2015 року за вх. № 49235/15 від позивача надійшла заява про погодження дати проведення огляду об'єкту.

17.11.2015 року за вих. № 914/3336/13/13/15 судом було скеровано до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз вимогу про підтвердження чи спростування дати погодження огляду об'єкта дослідження.

23.11.2015 року за вх. № 50685/15 з до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист по справі.

25.11.2015 року за вх. № 51118/15 від відповідача надійшов лист по справі.

01.12.2015 року за вих. № 914/3336/13/14/15 судом було скеровано до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз матеріали справи.

04.12.2015 року за вх. № 52628/15 з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист по справі.

21.12.2015 року за вх. № 55534/15 з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про дату огляду об'єкта дослідження.

22.12.2015 року за вих. № 914/3336/13/15/15 судом було скеровано сторонам вимогу щодо погодження дати огляду об'єкта дослідження.

18.03.2016 року за вх. № 434/16 з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок судової інженерно-технічної експертизи.

26.10.2016 року за вх. № 42250/16 з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли додаткові докази до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну і резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 26.10.2016 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (надалі - відповідач) та СПД-ФО ОСОБА_1 (надалі - позивач) було укладено Договір оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 р. (надалі - Договір) нежитлових приміщень на вул. Л.Українки ,15, загальною площею 162,9 кв.м, для використання: 111,9 кв.м - для виставки образотворчої продукції, виробленої в Україні; 17,9 кв.м - торговельного об'єкту продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи ; 33,1 кв.м - під буфет, який не здійснює продаж товарів підакцизної групи. Термін дії зазначеного договору було визначено до 30.01.2011 р.

Позивач зазначає, що рішенням Господарського суду Львівської області від 25.07.2012 р. у справі № 5015/2360/12 було відмовлено у позові Прокурора Галицького району м. Львова в інтересах держави в особі Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до ФО-П ОСОБА_1 про стягнення 92773,85 грн. неустойки та зобов'язання до звільнення і повернення об'єкта оренди за адресою: м.Львів, вул. Л.Українки, 15. Окрім того, зазначеним рішенням було встановлено, що Договір оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 р. в силу закону був продовженим до 30.01.2013 р. Зазначене рішення суду було залишено без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.10.2012 р. Таким чином, в судовому порядку було встановлено той факт, що зазначений Договір оренди було продовжено на термін п'ять років з дня укладення, а саме - до 30.01.2013 р., відповідно до норм Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні».

Позивач звертає увагу на те, що 11.01.2013 р. ним було здано у відділ видачі документів дозвільного характеру Управління «Дозвільний офіс» Львівської міської ради заяву з відповідним переліком документів про продовження Договору оренди нежитлових приміщень на вул. Л. Українки, 15, які були зареєстровані за реєстраційним № 2-419. Окрім того, відповідний опис поданих документів було засвідчено адміністратором Управління «Дозвільний офіс».

Позивач зазначає, що порядок прийняття рішення про продовження Договору оренди нерухомого майна регулює Стандарт прийняття рішення про продовження договору оренди нерухомого майна або внесення змін до договору оренди, затверджений рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 30.12.2011 р. № 1096. із змінами, внесеними рішенням Виконкому від 23.03.2012 р. № 179.

Відповідно до п. 6 вказаного Стандарту, строк надання адміністративної послуги, а також строк здійснення дій, прийнятгя рішень у процесі надання адміністративної послуги встановлено 30 днів. Таким чином, відповідач в місячний термін з дня звернення повинен був прийняти рішення про продовження Договору оренди нежитлових приміщень на вул. Л.Українки, 15 на новий термін, або відмовити від продовження цього Договору виключно з підстав, зазначених у Стандарті адміністративної послуги. Однак, про жодне рішення позивача повідомлено не було, з цього слідує, що жодного рішення у встановленому порядку відповідачем не приймалося.

Отже, на думку позивача, так як у визначений термін відмови у продовженні Договору оренди надано не було, то Договір оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 р. нежитлових приміщень на вул. Л.Українки, 15 фактично продовжився на новий термін, а саме на п'ять років з моменту закінчення попереднього терміну.

Позивач наголошує, що, відповідно до п. 7.5. Договору оренди, капітальний та поточний ремонт, реконструкцію, технічне переобладнання об'єкта оренди Орендар може проводити тільки з дозволу Орендодавця з наданням проектно-кошторисної документації, виготовленої за рахунок Орендаря до початку проведення робіт і затвердженої у встановленому порядку.

На виконання зазначеної норми позивач листом від 12.05.2006 року № 3-М звернувся до орендодавця - Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, яке своїм листом від 17.05.2006 р. дало свою згоду на проведення капітального ремонту в орендованому приміщенні на АДРЕСА_2

Позивач зазначає, що балансоутримувачем приміщень - ЛКП «Старий Львів» 10.03.2005 року було складено акт обстеження нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 в якому було зафіксовано, що для належної експлуатації орендованих приміщень в них необхідно провести цілий комплекс відновлювальних робіт , зокрема: ремонт водопроводу, ремонт каналізаційної мережі із заміною водопровідних і каналізаційних труб; ремонт електромережі (замін електропроводки, електрообладнання, встановлення окремого електролічильника); заміна штукатурки внутрішніх стін, закладка тріщин, санітарна побілка стін та стелі; підсилення фундаментів і влаштування вертикальної гідроізоляції, оштукатурення стін та стелі підвалу; антигрибкова обробка стін; заміна підлоги в приміщеннях; ремонт із заміною дверних пройомів в приміщеннях; ремонт і заміна віконних пройомів; влаштування примусової вентиляції.

Позивач наголошує, що, як вбачається із зазначеного акту, орендодавцем були передані позивачу в користування приміщення неналежної якості, в стані, який не давав можливості їх відповідної експлуатації. Тому, позивач був змушений за власні кошти проводити капітальний ремонт орендованих приміщень з метою виведення їх з неналежного технічного стану та збереження їх як об'єкту пам'ятки архітектури державного значення.

Позивач наголошує, що проводив капітальний ремонт орендованих приміщень, вкладаючи значні кошти, при цьому він вносив орендну плату в повному об'ємі, згідно з умовами Договору оренди, хоча чинне законодавство передбачає в такому випадку надання відповідних пільг шляхом зарахування таких коштів в рахунок орендної плати, звільнення від сплати орендних платежів на час проведення ремонту тощо. Про те, що позивачем орендовані приміщення були приведені до нормального технічного стану свідчать, зокрема, акт технічного стану пам'ятки архітектури від 17.12.2010 р., проведених Управлінням охорони культурної спадщини Львівської облдержадміністрації, в якому вказується, що конструктивний стан і стан опорядження в орендованих приміщеннях задовільний, а також акт обстеження нерухомого майна від 02.01.2013 р., здійснений балансоутримувачем - ЛКП «Старий Львів», в якому також зазначається, що технічний стан об'єкту в задовільному стані.

Позивач звертає увагу на те, що відповідно до Технічних висновків загального технічного стану ж. б. АДРЕСА_2, зокрема приміщень магазину-галереї з продажу товарів мистецтва, здійснених Львівським філіалом Державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту «НДІ Проектреконструкція» у 2013 році, встановлено, що в приміщеннях, які орендуються, зроблено капітальний ремонт, у зв'язку з чим технічний стан приміщень, в основному, добрий. Також перераховуються роботи, які було виконано, а саме: виведення сирості, грибка зі стін в межах внутрішнього подвір'я будинку; антисептична обробка конструкцій; заміна підлог; ремонт внутрішнього оздоблення з покращених та частково декоративних елементів; ремонт та реставрація віконних та дверних заповнень з відновленням пошкоджених елементів; влаштування нового ґанку входу до закладу з ремонтом існуючого замощення; ремонт замощення внутрішнього подвір'я будинку та системи водовідведення дощових водостоків, з частковою заміною ринв, розчищенням водозбірних трапів, відновленням пошкодженої бетонної плитки і т.д.; інженерні мережі виконано нові з повною заміною приладів.

Позивач наголошує, що згідно з Оцінювальним актом нежитлових орендованих приміщень, для визначення розрахунку вартості нежитлових приміщень (через вартість 1 м кв.), визначена ЛКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (БТІ та ЕО), вартість нежитлових приміщень, переданих в оренду згідно з Договором № Г-5972-8 від 31.01.2008 року, станом на 15.02.2011 року становила 245887,00 грн.

Позивач зазначає, що відповідно до наявних документів, а саме: Договору підряду № 01-08/2012 від 18.08.2012 р., Довідки про вартість виконаних будівельних робіт (примірна форма КБ-3), акта приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма № КБ-2в), дефектного акта від 24.07.2013 р., позивачем було проведено в орендованих приміщеннях капітальний ремонт на загальну суму 233212,13 грн.

Таким чином, на думку позивача, враховуючи вартість його затрат при проведенні капітального ремонту, можна стверджувати, що фактично ним було створено новий об'єкт.

Згідно з ч. 1 ст.778 ЦК України, наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. А відповідно до ч. 4 ст. 778 ЦК України, якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно ж до ч. 2 ст. 357 ЦК України, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Позивач зазначає, що враховуючи, що в результаті проведення позивачем за його кошти зі згоди орендодавця капітального ремонту орендованого нерухомого майна значно виросла його вартість, а також якісні характеристики, тобто фактично створена нова річ, позивач став її співвласником у частині понесених витрат на покращення даного майна.

Оскільки, третьою особою - Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради систематично вчиняються дії з метою позбавлення позивача орендованого майна разом із здійсненими його поліпшеннями, на думку позивача, він може захистити свої права тільки шляхом пред'явлення позову про визнання права спільної часткової власності в порядку ч. 4 ст. 778 ЦК України.

За твердженням позивача, зважаючи на вищенаведені дані - вартість орендованих приміщень до проведення ремонту та кошторисну вартість проведених позивачем робіт з капітального ремонту цих приміщень, частка позивача у праві власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_2 повинна складати 49/100 часток цього майна (233212,0 /479099,0=0,49), у той час як частка відповідача повинна складати 51/100 245887,0/479099=0,51):

Таким чином, розмір судового збору позивачем розраховується із вартості майна, на яке він просить визнати право власності, а саме - 49/100 частин загальної вартості майна, що складає 233 212,0 грн. Виходячи з цього, судовий збір становить : 233 212,0 грн. х 2% = 4664,24 грн.

Позивач зазначає, що відповідач посилається на те, що, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Однак, при цьому відповідач не наводить жодного доказу того, що, в даному випадку, необхідно приймати майно в експлуатацію, як вимагає зазначена норма.

Позивач зазначає, що в цьому випадку він не проводив будівництво (тобто планово створював нове майно). Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Фактично в результаті покращення орендованого майна, на думку позивача, ним була створена нова річ, оскільки після проведення останнім за його кошти зі згоди орендодавця капітального ремонту орендованого нерухомого майна значно виросла його вартість, а також якісні та кількісні характеристики, тобто фактично створена нова річ, а тому, позивач став її співвласником у частині понесених витрат на покращення даного майна.

Позивач наголошує, що твердження відповідача про те, що позивач (орендар) не отримав у встановленому порядку дозвіл на проведення ремонту спірного об'єкту, а тому роботи проводилися самовільно, не відповідає дійсності.

Як було зазначено в позовній заяві і підтверджено документально, позивач листом від 12.05.2006 року № 3-М звернувся до орендодавця - Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради для отримання відповідного джозволу , яке своїм листом від 17.05.2006 р. дало свою згоду на проведення капітального ремонту в орендованому приміщенні на АДРЕСА_2 згідно з п.п. 11, 13, 14. Договову оренди, враховуючи те, що в балансоутримувача цих приміщень відсутні кошти для проведення таких робіт.

Також, позивач не погоджується з твердженням відповідача про те, що позивачем не створено нової речі в результаті проведення ремонтних робіт. Зокрема, відповідач стверджує що в результаті проведення ремонту основні властивості орендованих приміщень не змінилися (тобто, не змінилися будівельні габарити об'єкта), а це свідчить про те, що орендарем не створенна нова річ. Такий висновок відповідача, на думку позивача, є хибним. Якщо подивитися технічні характеристики приміщень на вул. Л. Українки, 15, які бралися в оренду (площа, нумерація приміщень тощо) і порівняти з технічними характеристиками об'єкта, який є на даний час, то можна зазаначити суттєві відмінності. Отже, застосовувати в даному випадку норми, на які посилається відповідач, на думку позивача, є безпідставним.

Також, на думку позивача, абсолютно надуманим є твердження відповідача про те, що відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на комунальне майно лише у разі його приватизації. Слід зазначити, що позивач ніяким чином не претендує на майно комунальної власності, яке бралося в оренду, а лише на частку свого майна у майні спільної власності.

За твердженням позивача, посилання відповідача на договір підряду як на підтвердження того, що позивачем проводився не капітальний, а поточний ремонт приміщень, спростовується цілою низкою документів, які позивач долучив до позовної заяви і на підставі яких базує свою позицію.

29.10.2013 року позивач подав заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог, згідно якої просить суд визнати за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (АДРЕСА_1. ідентифікаційний помер НОМЕР_1) право спільної часткової власності на нерухоме майно, а саме - право власності на 90 /100 часток нежитлового приміщення загальною площею 162,9 м кв., що знаходиться у будинку АДРЕСА_2 який належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.04.2007 року № 14216800, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», реєстраційний номер 6382867.

Збільшення позовних вимог позивач обґрунтовує тим, що зазначені приміщення ним були отримані в оренду значно раніше і перебували в неналежному технічному стані, що змусило проводити їх ремонт, починаючи з 2002 р., на підставі відповідного погодження Орендодавця. В зв'язку з чим, вказана вартість об'єкта станом на 15.02.2011 р. визначена вже із врахуванням покращень, які були ним зроблені на даний час. Таким чином, вартість здійснених позивачем покращень підлягає перерахунку. Згідно з допоміжною таблицею № 1 до інвентаризаційної справи об'єкта-нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 заг. площею 162,9 кв.м їх вартість станом на 2006 рік складала 39192,0 грн.

Окрім того, за твердженням позивача, згідно з торговими чеками, ним будо затрачено додатково коштів на матеріали, обладнання тощо, які використовувалися при проведенні ремонту зазначених приміщень господарським способом за період з 2002 р. до 2013 р. на загальну суму 136681,15 грн.

Таким чином, за твердженням позивача, загальна вартість зроблених ним покращень об'єкта оренди на час розгляду справи складає: 233 212,00 грн. + 136 681,15 грн.= 369893,15 грн.

Зважаючи на вищенаведені дані, на думку позивача, вартість орендованих приміщень до проведення ремонту та кошторисну вартість проведених позивачем робіт з капітального ремонту цих приміщень і затрат позивача при проведенні цих робіт , частка позивача у праві власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_2 повинна складати 90/100 часток цього майна (369893,15/409085,15 =90,00), у той час як частка відповідача повинна складати 10/100 (39192,0/409085,15-10,00).

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази введення в експлуатацію об'єкта капітального ремонту.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (п. 1 ч. 3 зазначеної статті ЦК України).

Відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно N 7/5 від 07.02.2002 року, Державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

За твердженням відповідача, у матеріалах справи відсутні докази того, що орендар отримав наданий у встановленому законом порядку дозвіл на проведення капітального ремонту спірного об'єкту, що свідчить про те, що проведення ремонтних робіт позивач розпочав самовільно.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Водночас, за твердженням відповідача, матеріали справи не містять даних, що спірний об'єкт оренди після проведення ремонтних робіт приймався до експлуатації.

Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

На думку відповідача, позивачем не створено нової речі в результаті проведених ремонтних робіт.

Водночас, здійснення орендарем переобладнання нежитлових приміщень під певний вид діяльності жодним чином не змінює будівельних габаритів об'єктів, а тому не створює нову річ.

Таким чином, у результаті проведення ремонту, основні властивості орендованих приміщень не змінюються, а тому, унеможливлюється висновок про створення орендарем нової речі.

Відповідач наголошує, що проведення перепланування і реконструкції внутрішніх приміщень у ході капітального ремонту в межах капітальної будівлі не створює нову річ, а лише поліпшує.

Положення щодо новоствореної речі не застосовуються до правовідносин оренди державного та комунального майна, оскільки сама лише обставина збільшення вартості орендованого майна не може бути достатньою підставою висновку про створення нової речі.

Відповідач зазначає, що поліпшення майна означає проведення в ньому таких змін, завдяки яким значно зростає вартість майна, а також його корисність порівняно зі станом, у якому воно було до передачі його наймачу, без зміни функціонально призначення речі. А капітальний ремонт - це комплекс робіт, під час проведення яких змінюються або відновлюються основні частини, деталі або механізми речі (а не окремі їх частини) у зв'язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням. Саме проведенням суттєвих змін поліпшення відрізняється від ремонту, в ході якого відновлюються стан, корисні властивості майна.

Відповідач зазначає, що до таких правовідносин має застосовуватися спеціальне законодавство.

За змістом ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на комунальне майно лише у разі приватизації. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 3 Закону від 4 березня 1992 р. «Про приватизацію державного майна», відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Таким чином, на думку відповідача, питання переходу права комунальної власності у приватну регулюються приватизаційним законодавством, яким не передбачено можливості набуття приватними особами права на комунальні об'єкти шляхом визнання права власності в суді, зокрема на підставі статей 331, 778 ЦК України.

Отже, з огляду на принцип пріоритетного регулювання правовідносин спеціальним нормативним актом можна вести мову про переважне застосування до здійснених орендарем поліпшень об'єкта саме приватизаційного законодавства, що зумовлює приватизаційний характер набуття права власності на орендоване майно.

Згідно із законодавством, власником майна залишається орендодавець, і протиправні посягання орендарів слід розцінювати як такі, що мають позаприватизаційний характер.

Водночас, правова природа орендних відносин передбачає взаємні права та обов'язки сторін щодо майнових вкладень кожної. Законом орендареві дозволено здійснювати ремонт орендованого майна, проте Спеціальним законодавством, яке підлягає застосуванню щодо відчуження об'єктів державної та комунальної власності, є приватизаційне законодавство

Таким чином, відповідач вважає, що, якщо орендар зробив невід'ємні поліпшення, то він може претендувати лише на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю (але не на право власності), тому заявлений позов є невірно обраним способом захисту права позивача.

Відповідач наголошує, що як вбачається з долученого до позовної заяви договору підряду, таким не передбачено проведення капітального ремонту.

Відповідач зазначає, що відповідно до п. 1.2. Договору підряду, підрядник проводить роботи з влаштування керамічної плитки на підлозі, упорядження стін, заміни вікон і дверей, ремонту комунікацій, опалення та освітлення приміщень. Зазначені ремонтні роботи є поточним ремонтом, відповідно, врезультаті їх проведення не може бути створено нову річ.

Крім цього, як вбачається з долученого до позовної заяви договору підряду, таким не передбачено проведення капітального ремонту.

Так, відповідно до п. 1.2. підрядник проводить роботи з влаштування керамічної плитки на підлозі, упорядження стін, заміни вікон і дверей, ремонту комунікацій, опалення та освітлення приміщень.

Зазначені ремонтні роботи є поточним ремонтом, відповідно, в результаті їх проведення не може бути створено нову річ.

Водночас, сама лише обставина збільшення вартості орендованого майна не може бути достатньою підставою для висновку про створення нової речі. Проведення перепланування і реконструкції внутрішніх приміщень в ході капітального ремонту в межах капітальної будівлі не створює нову річ, а лише його поліпшує.

Отже, з огляду на принцип пріоритетного регулювання правовідносин спеціальним нормативним актом можна вести мову про переважне застосування до здійснених орендарем поліпшень об'єкта саме приватизаційного законодавства, що зумовлює приватизаційний характер набуття права власності на орендоване майно.

Положення щодо приватизації містяться у ст. 289 ГК та ст. 25 Закону № 2269-XII, і за загальним правилом оренда не є способом набуття права власності на майно.

Згідно із законодавством власником майна залишається орендодавець, і протиправні посягання орендарів слід розцінювати як такі, що мають позаприватизаційний характер.

Водночас правова природа орендних відносин передбачає взаємні права та обов'язки сторін щодо майнових вкладень кожної. Законом орендареві дозволено здійснювати ремонт орендованого майна, проте Спеціальним законодавством, яке підлягає застосуванню щодо відчуження об'єктів державної та комунальної власності, є приватизаційне законодавство, тому заявлений позов є невірно обраним способом захисту права позивача.

У своїх поясненнях третя особа зазначає, що що об'єкт оренди в повній мірі зареєстровано за територіальною громадою.

Положення щодо новоствореної речі не застосовуються до правовідносин оренди державного та комунального майна, оскільки сама лише обставина збільшення вартості орендованого майна не може бути достатньою підставою для висновку про створення нової речі

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, підставою заявленого позову позивач зазначає створення «нової речі».

Водночас здійснення орендарем переобладнання нежитлових приміщень під певний вид діяльності жодним чином не змінює будівельних габаритів об'єктів, а тому не створює нову річ.

Таким чином, за твердженням третьої особи, у результаті проведення ремонту основні властивості орендованих приміщень не змінюються, а тому унеможливлюється висновок про створення орендарем нової речі.

Проведення перепланування і реконструкції внутрішніх приміщень у ході капітального ремонту в межах капітальної будівлі не створює нову річ, а лише її поліпшує.

Відповідно до змісту ст. 332 ЦК України, нова річ створюється лише внаслідок переробки попередньої речі шляхом її використання як матеріалу. Отже, проведення капітального ремонту, внутрішнє перепланування, переобладнання приміщення, у тому числі надання об'єкту нового функціонального призначення в межах існуючої капітальної будівлі не може призвести до створення нової речі.

Окремо третя особа наголошує на тому, що згідно положень ст.ст. 331, 332, 778 Цивільного кодексу України, до основних ознак нової речі-об'єкту нерухомості, зокрема, відноситься наступне: річ створена з матеріалів особи, що претендує на новостворене майно.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (п. 1 ч. 3 зазначеної статті ЦК).

Також, третя особа зазначає, що до спірних правовідносин має застосовуватися спеціальне законодавство.

За змістом ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на комунальне майно лише у разі приватизації. Крім того, згідно з ч. 4 ст. З Закону від 4 березня 1992 р. № 2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Третя особа просить суд відмовити позивачу в позові повністю.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Оскільки предметом спору у даній справі є визнання права власності на об'єкти комунального майна, до спірних відносин належить застосувати перш за все норми Конституції України, Цивільного кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Оренда державного та комунального майна є спеціальним різновидом майнового найму і при розгляді таких справ застосовуються перш за все норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Частиною першою статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що цей Закон регулює: організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Як встановлено в ході розгляду судової справи, між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (надалі - відповідач) та СПД-ФО ОСОБА_1 (надалі - позивач) було укладено Договір оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 р. (надалі - Договір оренди) нежитлових приміщень на вул. Л.Українки, 15, загальною площею 162,9 кв.м, для використання: 111,9 кв.м - для виставки образотворчої продукції, виробленої в Україні; 17,9 кв.м- торговельного об'єкту з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи ; 33,1 кв.м - під буфет, який не здійснює продаж товарів підакцизної групи. Термін дії зазначеного договору було визначено до 30.01.2011 р.

Відповідно до п. 7.5. Договору оренди, капітальний та поточний ремонт, реконструкцію, технічне переобладнання об'єкта оренди Орендар може проводити тільки з дозволу Орендодавця з наданням проектно-кошторисної документації, виготовленої за рахунок Орендаря до початку проведення робіт і затвердженої у встановленому порядку.

Балансоутримувачем приміщень - ЛКП «Старий Львів» 10.03.2005 року було складено акт обстеження нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 в якому було зафіксовано, що для належної експлуатації орендованих приміщень в них необхідно провести комплекс відновлювальних робіт, зокрема: ремонт водопроводу, ремонт каналізаційної мережі із заміною водопровідних і каналізаційних труб; ремонт електромережі; заміна штукатурки внутрішніх стін, закладка тріщин, санітарна побілка стін та стелі; підсилення фундаментів і влаштування вертикальної гідроізоляції, оштукатурення стін та стелі підвалу; антигрибкова обробка стін; заміна підлоги в приміщеннях; ремонт із заміною дверних пройомів в приміщеннях; ремонт і заміна віконних пройомів; влаштування примусової вентиляції.

Однак, всупереч вимогам п. 7.5 Договору оренди, позивачем не надано ні орендодавцю ні експерту, ні суду належно оформленої проектно-кошторисної документації на проведення робіт по поліпшенню спірних приміщень ні до початку проведення робіт, ні в ході проведення експертизи, ні в судові засідання.

Крім того, відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно N 7/5 від 07.02.2002 року, Державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Таким чином, в разі створення об'єктів нерухомого майна, як нової речі, такі підлягають прийняттю до експлуатації.

Водночас, матеріали справи не містять даних, що спірний об'єкт оренди після проведення ремонтних робіт приймався до експлуатації.

Вказане кореспондує з судовою практикою господарського суду касаційної інстанції у аналогічних справах (постанова Вищого господарського суду України від 16.05.2012 року у справі №10/269(10).

Отже, позивачем не створено нову річ в результаті проведених ремонтних робіт.

Також, згідно ч. 1 ст. 778 ЦК України, наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Згідно ч. 2 ст. 778 ЦК України, якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення.

Згідно ч. 3 ст. 778 ЦК України, якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Крім того, згідно зі ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Об'єктами переробки в ЦК визначено матеріал.

Відповідно до ч. 1 ст. 332 ЦК України, в якій ідеться про набуття права власності на перероблену річ, переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.

Водночас, здійснення орендарем переобладнання нежитлових приміщень під певний вид діяльності жодним чином не змінює габаритів самих об'єктів не утворює нових об'єктів (зокрема, приміщень чи будівель), а тому не створює нову річ.

Згідно з листом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 30 квітня 2003 р. № 7/7-401 «Щодо віднесення ремонтно-будівельних робіт до капітального та поточного ремонтів», капітальний ремонт будівлі - комплекс ремонтно-будівельних робіт, який передбачає заміну, відновлювання та модернізацію конструкцій і обладнання будівель у зв'язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також покращення планування будівлі і благоустрою території без зміни будівельних габаритів об'єкта.

Таким чином, в результаті проведення ремонту, основні властивості орендованих приміщень не змінюються, а тому унеможливлюється висновок про створення орендарем нової речі.

Проведення перепланування і реконструкції внутрішніх приміщень у ході капітального ремонту в межах капітальної будівлі не створює нову річ, а лише поліпшує.

Отже, відповідно до змісту ст. 332 ЦК України, нова річ створюється лише внаслідок переробки попередньої речі шляхом її використання як матеріалу. Отже, проведення капітального ремонту, внутрішнє перепланування чи переобладнання приміщення, у тому числі надання об'єкту нового функціонального призначення в межах існуючої капітальної будівлі не може призвести до створення нової речі.

Крім того, положення щодо новоствореної речі не застосовуються до правовідносин оренди державного та комунального майна, оскільки сама лише обставина збільшення вартості орендованого майна не може бути достатньою підставою висновку про створення нової речі, а також, відповідно, зміни права власності.

Поліпшення майна означає проведення в ньому таких змін, завдяки яким зростає вартість майна, а також його корисність порівняно зі станом, у якому воно було до передачі його наймачу, без зміни функціонально призначення речі. А капітальний ремонт - це комплекс робіт, під час проведення яких змінюються або відновлюються основні частини, деталі або механізми речі у зв'язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням.

Вищезазначене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України відносно неможливості застосування положень про створення нової речі й набуття права власності на неї суб'єктами цивільних правовідносин щодо оренди державного та комунального майна (ухвала Верховного Суду України від 1 липня 2009 р. у справі № 6-17750св08, постанова Верховного Суду України від вересня 2007 р. у справі № 3-2265к07), а також Вищого господарського суду України.

Так, в постанові від 20.10.2011 року у справі №5020-2/033-198/2011 Вищий господарський суд України, розглядаючи спір про визнання права власності на частку нерухомого майна, за подібних обставин справи (на підставі договору оренди, за згодою орендодавця позивачем проведено реконструкції орендованого майна) дійшов висновку про те, що створення внаслідок поліпшень способом реконструкції нового об'єкту не означає створення нової речі в розумінні ст. 778 Цивільного кодексу України та ст. 23 Закон України «Про оренду державного та комунального майна», тобто речі, яка має істотно інші ознаки у порівнянні із попереднім об'єктом найму.

В постанові від 17.04.2013 року у справі № 5008/956/2012 Вищий господарський суд України, розглядаючи спір про визнання права власності на 2/3 приміщення, за подібних обставин справи (на підставі договору оренди, за згододою орендодавця позивачем проведено капітальний ремонт орендованих приміщень) дійшов висновку про те, що капітальний ремонт об'єкту не означає створення нової речі, тобто речі, яка має істотно інші ознаки у порівнянні із попереднім об'єктом.

В постанові від 15.05.2013 року у справі №5015/3139/12 (21/112(10) Вищий господарський суд України, розглядаючи спір про визнання права власності на частку нерухомого майна, за подібних обставин справи (на підставі договорі оренди, за згодою орендодавця позивачем проведено капітальний ремонт орендованого майна) дійшов висновку про те, умови договору оренди, укладеного між сторонами, не передбачають виникнення права власності внаслідок ремонту орендованого приміщення, натомість, цей договір містить умови, які забезпечують збереження права орендодавця на спірне майно; крім цього, здійснений позивачем капітальний ремонт не може бути також підставою для порушення виключного права органу місцевого самоврядування на здійснення права власності від імені територіальної громади міста на даний об'єкт.

До таких правовідносин має застосовуватися спеціальне законодавство, яке регулює питання саме щодо набуття (передачі) права власності на комунальне майно.

Так, зокрема, за змістом ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на комунальне майно лише у разі приватизації. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 3 Закону від 4 березня 1992 р. «Про приватизацію державного майна», відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Таким чином, питання переходу права комунальної власності у приватну регулюються приватизаційним законодавством, яким не передбачено можливості набуття приватними особами права на комунальні об'єкти шляхом визнання права власності в суді, зокрема, на підставі статей 331, 778 ЦК України.

Отже, з огляду на принцип пріоритетного регулювання правовідносин спеціальним нормативним актом можна стверджувати про переважне застосування до здійснених орендарем поліпшень об'єкта саме приватизаційного законодавства, що зумовлює приватизаційний характер набуття права власності на орендоване майно.

Положення щодо приватизації містяться у ст. 289 ГК України та ст. 25 Закону № 2269-ХІІ, а за загальним правилом оренда не є способом набуття права власності на майно.

Водночас, правова природа орендних відносин передбачає взаємні права та обов'язки сторін щодо майнових вкладень кожної. Законом орендареві дозволено здійснювати ремонт орендованого майна, проте як зазначено вище, Спеціальним законодавством, яке підлягає застосуванню щодо відчуження об'єктів державної та комунальної власності, є приватизаційне законодавство.

Таким чином, якщо орендар зробив невід'ємні поліпшення, то він може претендувати лише на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю (але не на право власності).

Крім того, в матеріалах справи, незважаючи на вимоги суду, відсутні всі необхідні докази, які би підтверджували правомірність проведення робіт, а також їх повний об'єм, зокрема:

- дозвіл на виконання будівельних робіт;

- докази прийняття спірного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації.

- платіжні доручення на підтвердження оплати підрядних робіт за договором підряду.

Як вбачається з долученого до позовної заяви договору підряду, таким не передбачено створення нової речі.

Так, відповідно до п. 1.2. Договору підряду, підрядник проводить роботи з влаштування керамічної плитки на підлозі, упорядження стін, заміни вікон і дверей, ремонту комунікацій, опалення та освітлення приміщень. Зазначені роботи є ремонтними роботами, відповідно, в результаті їх проведення не може бути створено нову річ.

Згідно положень ст.ст. 331, 332, 778 Цивільного кодексу України, до основних ознак нової речі - об'єкту нерухомості, зокрема, відноситься наступне: річ створена з матеріалів особи, що претендує на новостворене майно. Чіткого законодавчого визначення поняття новоствореного майна чинна нормативно-правова база не містить. Водночас, сама лише обставина збільшення вартості орендованого майна не може бути достатньою підставою для висновку про створення нової речі. Проведення перепланування і реконструкції внутрішніх приміщень в ході ремонту в межах капітальної будівлі не створює нову річ, а лише її поліпшує.

Крім того, відповідно до висновку судової експертизи від 14.03.2016 № 4624, внаслідок здійснених позивачем будівельних робіт в приміщенні на вул. Лесі Українки, 15 не було змінено основні техніко-економічні показники, що характеризують об'єкт будівництва, як «нову річ». При цьому, як вбачається із матеріалів справи, підставою заявленого позову позивач зазначає створення «нової речі».

Так, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 4624 від 14.03.2016 р.:

1) Вартість будівельних робіт (вартість заробітної плати, вартість матеріалів, вартість експлуатації механізмів), результатом яких є невід'ємні поліпшення нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, станом на дату проведення експертизи становить 242 638,00 грн. (двісті сорок дві тисячі шістсот тридцять вісім грн.)

2. Ринкова (оціночна) вартість нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 які передані ФОП ОСОБА_1 згідно з Договором оренди №Г-5972-8 від 31.01.2008 р., станом на лютий 2014 року становить: 6777000,00 грн. (шість мільйонів сімсот сімдесят сім тисяч) грн.

3. На підставі нижченаведених документів певні роботи, наведені в кошторисі (Додаток № 4), були зроблені ФОП ОСОБА_1 за час оренди нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 що привело до покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна:

- Акт обстеження нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 від 10.03.2005 р., виданий комісією у складі головного інженера ЛКП "Старий Львів" Є.М. Дерев'яненко, майстра по експлуатації ЛКП "Старий Львів" А.Р. Дорожинської, приватного підприємця ОСОБА_1, де наводиться перелік необхідних відновлювальних робіт, в тому числі: ремонт внутрішніх мереж, внутрішні оздоблювальні роботи, вертикальна гідроізоляція фундаментів, заміна підлоги в приміщеннях, ремонт із заміною заповнень дверних та віконних пройомів в приміщеннях;

- Технічний висновок 7.1.223-ТВ-13 Львівського філіалу Державного науково-досліднього та проектно-вишукувального інституту "НДІ Проектреконструкція" 2013 року, де у висновках (арк.12) наводиться перелік робіт, виконаних ФОП ОСОБА_1;

- Договір №01-08/2012 від 18 серпня 2012 року між громадянином ОСОБА_1 та АПТМ "Марко".

Разом з тим, при обстеженні експертом було виявлене порушення п. 6.1.3 ДБН В.2.2-9-2009 "Будинки і споруди. Громадські будинки та споруди. Основні положення", в якому зазначається необхідність влаштування тамбура в громадських приміщеннях: "У громадських будинках, а також у приміщеннях громадського призначення, вбудованих у будинки іншого призначення, крім розташованих у ІVВ кліматичній зоні, при кожному зовнішньому вході слід передбачати тамбури для теплового та вітрового захисту. Ширина тамбура повинна перевищувати ширину прорізу не менше ніж на 0,15 м з кожного боку, а глибина тамбура повинна перевищувати ширину полотна дверей не менше ніж на 0,2 м. Мінімальна глибина тамбура - 1,2 м, при користуванні інвалідами та іншими маломобільними групами населення глибина тамбура повинна становити не менше ніж 1,8 м, а його ширина - не менше ніж 2,2 м. Тамбури допускається не влаштовувати на виходах із будинків та приміщень, якщо ці виходи є лише евакуаційними, а також при входах до неопалюваних приміщень. За відповідного обґрунтування допускається також не передбачати тамбур при зовнішньому вході до приміщення громадського призначення площею до 100 м2 включно. У цьому випадку на вході необхідно передбачати повітряно-теплову завісу та обладнувати зовнішні двері пристроями самозачинення. Місця для відвідувачів та працівників у такому приміщенні, розташовані на відстані не менше 3 м від зовнішніх дверей, необхідно захищати перегородками або екранами від обдування холодним повітрям".

Для виконання вказаного пункту ДБН В.2.2-9-2009 "Будинки і споруди. Громадські будинки та споруди. Основні положення" необхідно навести відповідне обгрунтування існуючого технічного рішення по відсутності тамбуру або влаштувати тамбур згідно вищенаведеним вимогам.

5. Площа нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 після проведеного ремонту не змінилась.

6. Фактично проведені будівельні роботи по ремонту приміщень за адресою: АДРЕСА_2 не привели до зміни основних техніко-економічних показників, що характеризують об'єкт будівництва як «нову річ».

Також, згідно з частиною третьою статті 18-1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", якщо орендодавець або інший балансоутримувач майна, переданого в оренду, не здійснив капітального ремонту майна і це перешкоджає його використанню відповідно до призначення та умов договору, орендар має право: відремонтувати майно, зарахувавши вартість ремонту в рахунок орендної плати, або вимагати відшкодування вартості ремонту; вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Таким чином, положеннями зазначеної статті визначено правомочності орендаря при здійсненні капітального ремонту орендованого майна, а саме: зарахування вартості ремонту в рахунок орендної плати, відшкодування вартості ремонту, розірвання договору та відшкодування збитків, та не передбачає можливості виникнення права власності на об'єкт оренди.

Таким чином, в силу того, що об'єктом оренди є комунальне майно, до цих правовідносин підлягає застосуванню положення спеціального Закону України "Про оренду державного та комунального майна", які превалюють над загальними нормами Цивільного кодексу України.

Також, згідно з пунктом 4.6 Договору оренди, у разі припинення або розірвання Договору, покращення об'єкта оренди, здійснені орендарем за рахунок власних коштів, які можна відокремити від об'єкта оренди не завдаючи йому шкоди, визнаються власністю орендаря, а невідокремлювані поліпшення - власністю орендодавця. Питання компенсації орендодавцем збільшення вартості об'єкта оренди в результаті зазначених невідокремлюваних поліпшень вирішуються відповідно до умов цього Договору та чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 6.3 Договору оренди, орендодавець зобов'язується відшкодувати орендарю вартість зроблених останнім невідокремлюваних поліпшень об'єкта оренди за наявності дозволу орендодавця на такі поліпшення в межах суми приросту вартості об'єкта оренди в результаті таких поліпшень.

За таких обставин позивач помилково посилається на приписи статті 778 Цивільного кодексу України, оскільки в цьому випадку умови Договору оренди, укладеного між сторонами, не передбачають виникнення права власності внаслідок реконструкції орендованого приміщення, натомість цей договір містить умови, які забезпечують та гарантують збереження права орендодавця на спірне майно.

Крім того, частиною першою та третьою статті 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що передача майна в оренду не припиняє права власності на це майно. Орендар має право за погодженням з орендодавцем, якщо інше не передбачено договором оренди, за рахунок власних коштів здійснювати реконструкцію, технічне переоснащення, поліпшення орендованого майна.

Аналогічне положення сторонами погоджено у пункті 3.4 Договору оренди. Зокрема, у цьому пункті вказано, що передача об'єкта в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно.

Відповідно до положень статті 321 Цивільного кодексу України, та частини першої статті 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", право власності є непорушним, а передача майна в оренду не припиняє права власності на це майно.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав до задоволення позову, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги заперечив та спростував, суд прийшов до висновку, що позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання права спільної часткової власності не є обґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» що діяв на момент подачі позову, ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати, та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 22/08/13 від 22.08.2013 року на суму 4664,24 грн. про сплату судового збору та платіжне доручення № 29/10 від 29.10.2013 року на суму 2733,62 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід залишити за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Головуючий суддя Пазичев В.М.

Суддя Манюк П.Т.

Суддя Горецька З.В.

Повний текст рішення виготовлено 31.10.2016 року.