ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2016р. Справа№ 914/2555/16

Суддя О.Запотічняк при секретарі І.Прокопів розглянула справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕЛЬТАБУД», м.Львів,

до відповідача: ПАТ «Будівельне управління - 62», Львівська область, м.Новий Розділ,

про: стягнення 882 866, 18 грн.

За участю представників:

Від позивача: ОСОБА_1 - представник;

Від відповідача: ОСОБА_2- представник;

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю Дельтабуд звернулося в Господарський суд Львівської області з позовом до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Будівельне управління -62» про стягнення 882 866,18 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням господарського суду Львівської області від 17.01.2012 року у справі №5015/6746/11 (суддя Мазовіта А.Б.) позов ТзОВ «Дельтабуд» було задоволено та стягнено з ПАТ "Будівельне управління-62 на користь ТзОВ "Дельтабуд": 852892,80 грн. - основного боргу, 65494,79 грн. -3% річних, 158063,53 грн. -інфляційних втрат (за період 13.04.2009р. по 28.10.2011 р.), 10 764.52 грн. державного мита та 236 грн. витрат на формаційно- технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Вищого господарського суд України від 10.04.2012 року, рішення господарського суду Львівської області від 17.01.12р. по справі № 5015/6746/11 залишено без змін.

Станом на дату подання позову до суду відповідач не виконав рішення суду в повному обсязі.

В ході здійснення виконавчого провадження №32593968, з відповідача були стягнені кошти в сумі 193 686,03 грн., які були зараховані в рахунок погашення інфляції та 3 % річних за період 13.04.2009 р. по28.10.2011р., у звязку з чим сума основного боргу не зменшилась.

Оскільки основна заборгованість за рішенням суду не погашена, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 29.10.2011р. по 29.09.2016р. в сумі 126 041,08 грн., та інфляційні втрати за період з 29.10.2011р. по 29.09.2016р. в сумі 756 825,10 грн.

Обставини справи: Розглянувши подані матеріали суд визнав їх достатніми для прийняття заяви до розгляду і ухвалою від 04.10.2016 року порушив провадження у справі та призначив судове засідання на 01.11.2016року.

Також даною ухвалою суд задоволив частково клопотання позивача та відстрочив позивачу сплату судового збору за розгляд даного позову до 30.10.2016р.

В судове засідання 01.11.2016р. зявилися представники сторін.

Представник позивача повторно подав клопотання про відстрочення сплати судового збору до прийняття судового рішення у справі.

Дане клопотання було задоволено судом частково та відстрочено Товариству з обмеженою відповідальністю «Дельтабуд» сплату судового збору за розгляд справи №914/2555/16 до 10.11.2016р.

В наданих суду поясненнях представник позивача пояснив, що 8 квітня 2008 р. між ТзОВ Дельтабуд та ПАТ «Будівельне управління- 62» було укладено договір №11 на виконання внутрішніх сантехнічних робіт в 1-й блок-секції 120 квартирного житлового будинку по вул. Стрийській в м. Львові.

Окрім того, 15 вересня 2008 р. між ТзОВ Дельтабуд та ПАТ Будівельне управління-62 було укладено договір №11-1 на виконання внутрішніх сантехнічних робіт в 2-й та 3-й блок- секціях 120 квартирного житлового будинку по вул. Стрийській в м. Львові.

На виконання умов договору № 11-1 від 15.09.2008 року між «ТзОВ Дельтабуд», ПАТ Будівельне управління-62 та Західне Управління капітального будівництва Міністерства Оборони України було підписано акт № 1 приймання виконаних підрядних робіт за березень 2009р. на суму 852892,80 грн. Однак, ПАТ «БУ-62» підписавши акт виконаних робіт, прийняв виконане належним чином зобовязання ТзОВ «Дельтабуд», проте свого зобовязання за договором не виконав та не оплати вартість виконаних позивачем робіт.

З метою захисту своїх законних інтересів Товариство з обмеженою відповідальністю «Дельтабуд» звернулося до господарського суду Львівської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Будівельне управління-62" про стягнення 1 076 451,10грн. заборгованості.

Рішенням господарського суду Львівської області від 17.01.2012 року у справі №5015/6746/11 (суддя Мазовіта А.Б.) позов ТзОВ «Дельтабуд» було задоволено та стягнено з ПАТ "Будівельне управління-62 на користь ТзОВ "Дельтабуд": 852892,80 грн. - основного боргу, 65494,79 грн. -3% річних, 158063,53 грн. -інфляційних втрат (за період 13.04.2009р. по 28.10.2011 р.), 10 764.52 грн. державного мита та 236 грн. витрат на формаційно- технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Вищого господарського суд України від 10.04.2012 року, рішення господарського суду Львівської області від 17.01.12р. по справі № 5015/6746/11 залишено без змін.

Станом на дату подання позову до суду відповідач не виконав рішення суду в повному обсязі.

В ході здійснення виконавчого провадження №32593968, з відповідача були стягнені кошти в сумі 193 686,03 грн., які були зараховані в рахунок погашення інфляції та 3 % річних за період 13.04.2009 р. по28.10.2011р., у звязку з чим сума основного боргу не зменшилась.

Оскільки основна заборгованість за рішенням суду не погашена, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 29.10.2011р. по 29.09.2016р. в сумі 126 041,08 грн., та інфляційні втрати за період з 29.10.2011р. по 29.09.2016р. в сумі 756 825,10 грн.

Також представник позивача подав письмове клопотання про покладення на відповідача судових витрат позивача щодо оплати послуг адвоката в сумі 47 643,30 грн. В обґрунтування поданого клопотання представник надав суду копію рахунку на оплату, копію акту виконаних робіт, платіжне доручення про оплату послуг адвоката та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Представником відповідача було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитись із матеріалами справи та підготувати обґрунтований відзив, оскільки відповідачем не було отримано від позивача копії позовної заяви з додатками.

Також представником відповідача звернено увагу на ту обставину, що за результатами досудового слідства, проведеного СВ ГУ МВС України у Львівській області, в Галицькому районному суді м.Львова знаходиться на розгляді кримінальне провадження № 0000006 за обвинуваченням директора ТзОВ «Дельтабуд» ОСОБА_3-Д.М. за статтями ч.2 ст.15, ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 Кримінального кодексу України по факту підроблення ним документу про виконання підрядних робіт, що став підставою для прийняття рішення господарського суду на яке посилається позивач.

В судовому засіданні 01.11.2016р. було оголошено перерву до 09.11.2016р. на 10год.00хв., для надання відповідачу можливості ознайомитись із матеріалами справи та подати обґрунтований відзив на позов.

08.11.2016р. відповідач подав через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації суду заяву про застосування позовної давності а також клопотання про витребування додаткових доказів по справі.

У звязку з повідомленням про замінування приміщення Господарського суду Львівської області та евакуацією присутніх з будівлі суду, що підтверджується Актом перевірки обєкта на наявність вибухових пристроїв, вибухових речовин або конструктивно схожих на них предметів від 09.11.2016 року №670/16, судове засідання 09.11.2016р. у визначений час не відбулось.

В судове засідання, яке фактично розпочалося о 11 год. 25 хв. зявилися представники сторін.

Представник позивача надав суду докази сплати судового збору за розгляд даної позовної заяви в повному обсязі на суму 13243,00 грн. Факт зарахування коштів судового збору до державного бюджету представник також підтвердив довідкою Управління Державної казначейської служби України у Личаківському районі м.Львова від 09.11.2016р. №03-58/525.

Представник відповідача подав клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили вироку суду у кримінальному провадженні №0000006 за обвинуваченням директора ТзОВ «Дельтабуд» ОСОБА_3-Д.М. за статтями ч.2 ст.15, ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 Кримінального кодексу України. Подане клопотання представник відповідача обґрунтовує тим, що підставою позову у справі №914/2555/16 є невиконання відповідачем Рішенням господарського суду Львівської області від 17.01.2012 року у справі №5015/6746/11. При цьому позивач обґрунтовує свій позов преюдиціальністю встановлених у даній справі господарським судом фактів, в тому числі факту дійсності Акту №1 прийняття виконаних робіт за березень 2009 року за формою КБ-2в.

В цей же час, в провадженні Галицького районного суду м.Львова перебуває кримінальне провадження №0000006 за обвинуваченням ОСОБА_3 ОСОБА_4, 08 листопад ІНФОРМАЦІЯ_1, у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.5 ст. 191, ч.І ст.366 Кримінального кодексу України, по факту підроблення ним документу про виконання підрядних робіт, що став підставою для прийняття рішення господарського суду на яке посилається позивач.

Представник відповідача вважає, що у випадку винесення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні, Галицьким районним судом буде встановлено факт фальшивості акту №1за березень 2009 року про приймання виконаних робіт, що в свою чергу буде підставою для перегляду за нововиявленими обставинами Рішення господарського суду Львівської області від 17.01.2012 року у справі №5015/6746/11.

Заслухавши думку представників з приводу даного клопотання, суд прийшов до висновку, що його слід відхилити з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Як зазначає Пленум Вищого господарського суду України у п. 13.6 постанови від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК).

Відповідно до ч.4 ст. 35 ГПК України, вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Тобто, прюдиеційне значення для господарського суду має вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, тільки якщо господарський суд розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, і лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Суд також звертає увагу на те, що ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні, не матиме наслідком автоматичне скасування Рішення господарського суду Львівської області від 17.01.2012 року у справі №5015/6746/11, яке є підставою позову по справі №914/2555/16, а лише буде підставою для перегляду рішення суду у справі №5015/6746/11 за нововиявленими обставинами, про що заявляє і сам відповідач у поданому клопотанні. На даний час Рішення господарського суду Львівської області від 17.01.2012 року у справі №5015/6746/11 набрало законної сили та є чинним.

Також судом розглянуто клопотання відповідача про витребування доказів, а саме :

- Договору № 11 від 08.04.2008р. та Договору № 11-1 від 15.09.2008р., укладених між сторонами на виконання внутрішніх сантехнічних робіт;

- Актів приймання виконаних підрядних робіт тип.форми КБ-2в за Договором №11 від 08.04.2008р., та Договором № 11-1 від15.09.2008р.;

- Довідок про вартість виконаних підрядних робіт тип.форми КБ-3 за Договором№11 від 08.04.2008р.,та Договором №11-1 від 15.09.2008р.;

- Рішення Господарського суду Львівської області від 17.01.2011р. у справі № 5015/6746/11.

Подане клопотання представник відповідача мотивує тим, що дата Рішення господарського суду Львівської області у справі №5015/6746/11 на яке посилається позивач є недостовірною, оскільки датою його прийняття є 17.01.2011р. а не 17.01.2012р. Також представник вважає, що для повного зясування обставин справи суду слід дослідити договори №11 та №11-1 за якими виконувались субпідрядні будівельні роботи, акти приймання виконаних підрядних робіт за цими договорами та довідки про вартість виконаних підрядних робіт.

Суд відмовив в задоволенні даного клопотання, з огляду на наступне.

Як вбачається з діловодства господарського суду, у справі № 5015/6746/11 прийнято рішення від 17.01.2012р., і саме таке рішення долучено позивачем до справи. Більше того, позовна заява по справі № 5015/6746/11 надійшла на адресу суду 03.11.2011р. та зареєстрована за №7203, тому рішення суду не могло бути прийняте 17.01.2011р.

Щодо решти документів, то вони були предметом дослідження і їм була дана оцінка в Рішенні Господарського суду Львівської області від 17.01.2011р. у справі № 5015/6746/11.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В наданих суду поясненнях представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задоволити з підстав наведених в позовній заяві та матеріалах справи.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив, звернув увагу на те, що позовні вимоги складають інфляційні втрати та 3% річних нараховані за період з 29.10.2012р. по 23.09.2016р., тобто поза межами позовної давності у три роки. Просив суд застосувати позовну давність щодо вимог позивача та відмовити в їх задоволенні з підстав пропуску строку позовної давності.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

17.01.2012. Господарським судом Львівської області було прийнято рішення по справі №5015/6746/11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Дельтабуд, м.Городок до Приватного акціонерного товариства Будівельне управління-62, м.Новий Розділ, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 Управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м.Львів про стягнення 1 076 451 грн. 10 коп., яким позовні вимоги задоволені повністю та стягнено з Приватного акціонерного товариства „Будівельне управління-62 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Дельтабуд 852 892,80 грн. основного боргу, 65 494,79 грн. 3% річних, 158 063,53 грн. інфляційних втрат, 10 764.52 грн. державного мита та 236 грн. витрат на інформаційно- технічне забезпечення судового процесу.

Дане рішення суду було оскаржено в апеляційному порядку. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2012р. дане рішення суду було скасоване та прийняте нове яким в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.04.2012р. було скасовано Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.12р. а Рішення господарського суду Львівської області від 17.01.12р. по справі № 5015/6746/11 залишено без змін.

Відповідно до ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На виконання рішення Господарського суду Львівської області від 17.01.2012р. у справі № 5015/6746/11, 26.04.2012р. судом було видано відповідний наказ, який предявлено стягувачем до виконання. Зокрема, 15.05.2015р. заступником начальника ВДВС Миколаївського РУЮ було відкрите виконавче провадження №32593965 з виконання наказу №5015/6746/11 виданого 26.04.2012р. (а.с. 22).

Як стверджує сам позивач та не заперечує відповідач, в ході здійснення виконавчого провадження №32593968, з відповідача були стягнені кошти в сумі 193 686,03 грн., які були зараховані в рахунок погашення інфляції та 3 % річних за період 13.04.2009 р. по28.10.2011р., у звязку з чим сума основного боргу не зменшилась.

Оскільки відповідач не виконав рішення суду та не погасив заборгованість, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 29.10.2011р. по 29.09.2016р. в сумі 126 041,08 грн., та інфляційні втрати за період з 29.10.2011р. по 29.09.2016р. в сумі 756 825,10 грн.

Як вбачається з розрахунків долучених до справи, відповідні нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснені на основну заборгованість в розмірі 852 892,00 грн. згідно резолютивної частини рішення суду від 17.01.12р. по справі № 5015/6746/11.

Згідно ч.1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобовязання передбачені ст.ст. 202-205 ГК України, ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України.

Зокрема зобовязання припиняється:

- виконанням, проведеним належним чином.

- за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного

(грошей, іншого майна тощо).

- зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також

вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом

пред'явлення вимоги.

- за домовленістю сторін.

- внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків,

якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

- поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

- неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не

відповідає.

- смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з

цим не може бути виконане іншою особою.

- ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом

або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої

юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про

відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Відповідно до ст.203 ГК України, господарське зобов'язання, всі умови якого виконано належним чином, припиняється, якщо виконання прийнято управненою стороною.

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.7 Постанови №14 від 17.12.2013р. зазначає, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України: боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначає Верховний суд України у постанові від 2 березня 2016 року по справі № 6-2491цс15, ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

В даному випадку зобовязання відповідача по сплаті основного боргу в загальній сумі 852 892,80 грн. виникли на підставі договорів на проведення капітального ремонту, а рішення Господарського суду Львівської області від 17.01.2012р. у справі №5015/6746/11 в частині стягнення основної заборгованості є тільки констатацією наявності заборгованості.

Приписи ст. 625 ЦК не заперечують можливість звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобовязанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за виконання грошового зобовязання, зокрема за період після прийняття судом відповідного рішення.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Відповідно до п. 5.1 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, станом на листопад 2016 року відповідачем не погашена основна заборгованість в сумі 852 892,80 грн. яка виникла на підставі договорів на виконання внутрішніх сантехнічних робіт, а отже у позивача наявні правові підстави для нарахування на неї 3% річних та інфляційних втрат, які є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із положеннями ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем рішення Господарського суду Львівської області від 17.01.2012р. у справі №5015/6746/11 в частині погашення основної заборгованості в розмірі 852 892,80грн. нарахування позивачем 3% річних в сумі 126 041,08 грн., та інфляційних втрат в сумі 756 825,10 грн., є правомірним.

В той же час відповідач просить суд застосувати до вимог позивача позовну давність та відмовити в позові у звязку зі спливом строку позовної давності.

Як зазначає Пленум Вищого господарського суду України у своїй постанові від 29.05.2013р. №10, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п.3.4 та п. 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції тавимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Як вбачається з позовної заяви та розрахунку долученого до позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період з 29.10.2011р. по 29.09.2016р. в сумі 126 041,08 грн., та інфляційні втрати за період з 29.10.2011р. по 29.09.2016р. в сумі 756 825,10 грн.

Оскільки позовна заява про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат надійшла до суду 04.10.2016р., позивачем було пропущено 3-х річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення3% річних та інфляційних витрат за період з 29.10.2011р. по 03.10.2013р. включно.

Частинами 4 та 5 ст.267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат нарахованих позивачем з період з 29.10.2011р. по 03.10.2013р. включно до задоволення не підлягають у звзяку із спливом позовної давності.

Судом проведено перерахунок інфляційних втрат за період з 04.10.2013р. по 31.07.2016р. та 3% річних за період з 04.10.2013р. по 29.09.2016р. і встановлено, що до стягнення підлягають 3% річних в сумі 76 549,98 грн. та інфляційні втрати в сумі 756 825,10грн.

Суд звертає увагу на те, що розмір інфляційних втрат який підлягає до задоволення співпадає із їх розміром зазначеним в позовній заяві, оскільки за результатами проведеного судом перерахунку інфляційних втрат за період з 04.10.2013р. по 31.07.2016р., розмір інфляційних витрат більший ніж заявлений позивачем.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України, передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладені обставини, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково в сумі 833 375,08грн. з яких: 3% річних 76 549,98 грн. та інфляційні втрати в сумі - 756 825,10 грн.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у звязку із спливом строку позовної давності.

Витрати позивача по сплаті судового збору у відповідності до ст. 49 ГПК України суд покладає на винну сторону відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 12 500,63 грн.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката в розмірі 47 643,30 грн. В обґрунтування вимог про стягнення витрат на послуги адвоката, представник позивача надав суду копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю на імя ОСОБА_1 №1563 від 09.09.2009р.,, Договір про надання правової допомоги від 26.09.2016р. №26/09/16, Ордер серії ЛВ №077055, Рахунок №1 від 10.10.2016р. на суму 47 643,30 грн., Акт виконаних робіт від 28.10.2016р. на суму 47 643,30 грн., та платіжне доручення від 27.10.2016р. №65 про оплату наданих послуг. В платіжному дорученні від 27.10.2016р. №65 міститься посилання на договір №26/09/16 та рахунок №1 від 10.10.2016р.

Відповідно до п. 6.3. Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» №7 від 21.02.2013р. витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 брала участь в судових засіданнях представляючи інтереси позивача, надавала пояснення по суті спору, готувала і подавала суду в ході розгляду справи письмові клопотання.

Згідно із ч.5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката покладаються при частковому задоволенні позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, суд прийшов до висновку, що витрати позивача на послуги адвоката слід покласти на відповідача частково в сумі 44 972,56 грн.

Керуючись ст. ст.28, 33 ,43, 44, 48, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Будівельне управління-62» (81652, Львівська область, м.Новий Розділ, вул. Шевченка,6, ідентифікаційний код 01272427) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Дельтабуд (79000, м.Львів, вул. Стрийська,48, ідентифікаційний код 22345998) - 833 375,08 грн., 12 500,63 грн. судового збору та 44 972,56 грн. витрат на послуги адвоката.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Рішення суду може бути оскаржено згідно ст.ст. 91-95 ГПК України.

Повний текст рішення складено 11.11.2016р.

Суддя Запотічняк О.Д.