ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2016 року Справа № 904/1530/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Дармін М.О., Чимбар Л.О.

при секретарі: Ситниковій М.Ю.

за участю прокурора: Шустова В.А., посвідчення № 034470 від 20.07.2015р., прокурор відділу прокуратури Дніпропетровської області;

Представники сторін:

позивача ОСОБА_1, дов. № 5 від 28.03.2016р.;

відповідача ОСОБА_2, дов. № 5763-К.О від 18.10.2016р.;

третьої особи не з`явився; про час та місце судового засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області, м.Дніпро

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2016 року у справі № 904/1530/16

за позовом Луцької місцевої прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області, м.Луцьк

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», м.Дніпро

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Луцький національний технічний університет, м.Луцьк Волинської області

про визнання недійсним договору

В судовому засіданні 25.10.2016р. була оголошена перерва до 31.10.2016р. (ст.77 ГПК України).

В судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст..ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2016р. у справі №904/1530/16 (суддя Манько Г.В) за позовом Луцької місцевої прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області, м.Луцьк до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», м.Дніпро, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Луцький національний технічний університет, м.Луцьк Волинської області про визнання недійсним договору в задоволенні позову було відмовлено (а.с.149-152, т.1).

Рішення господарського суду мотивовано відсутністю правових підстав згідно зі ст.215 ЦК України для визнання договору недійсним, а отже, задоволення позову; в якості норм матеріального права господарський суд послався на ст.ст.203, 215, 626, 628 ЦК України, ст.4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 71 Закону України «Про вищу освіту».

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила в апеляційному порядку прокуратура Дніпропетровської області, посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права при його прийнятті, на неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2016 року, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, зокрема, з таких підстав:

- господарським судом не взято до уваги ч.2 ст.4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відповідно до якої не можуть передаватись в оренду об`єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації та ч.2 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного майна» якою визначено, що загальнодержавне значення мають об`єкти освіти, що фінансуються з державного бюджету;

- також, на думку скаржника, господарський суд не застосував до спірних відносин ч.5 ст.63 Закону України «Про освіту», відповідно до якої забороняється використовувати об`єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також їх підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом не за їх призначенням, а надання в оренду відповідачу частини учбово-лабораторного корпусу Луцького національного технічного університету за твердженням скаржника є таким, що суперечить цій нормі права;

- крім того, на думку скаржника, рішення господарського суду не відповідає вимогам, викладеним в постанові Пленуму Вищого господарського суду від 23.03.2012р. № 6 «Про судове рішення», оскільки суд не встановив обставини справи щодо статусу об`єкта оренди та його характеристик, тому неправильно визначив характер спірних відносин.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.07.2016р. зазначену апеляційну скаргу було прийнято до розгляду колегією суддів: Величко Н.Л. (головуючий, доповідач), ОСОБА_3, ОСОБА_4 та призначено до розгляду на 01.08.2016р. (а.с.7, т.2).

В судовому засіданні 01.08.2016р. розгляд справи був відкладений на 12.09.2016р. (а.с.91, т.2).

Розпорядженням керівника апарату суду від 12.09.2016 року № 1248/16 призначено повторний автоматизований розподіл справи в звязку з припиненням повноважень судді-доповідача ОСОБА_5

Для розгляду справи, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2016р., обрано колегію суддів: Виноградник О.М. (головуючий, доповідач), ОСОБА_6, ОСОБА_4

Розпорядженням керівника апарату суду від 13.09.2016 року № 1270/16 призначено повторний автоматизований розподіл справи в звязку з відпусткою судді Чус О.В.

Для розгляду справи, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2016р., обрано колегію суддів: Виноградник О.М. (головуючий, доповідач), ОСОБА_6, ОСОБА_7

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 14.09.2016р. справу прийнято до провадження вищезазначеною колегією суддів та призначено до розгляду на 25.10.2016р. (а.с.101, т.2).

В судовому засіданні 25.10.2016р. була оголошена перерва до 31.10.2016р. до 12:40 години.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Волинській області, м.Луцьк проти задоволення апеляційної скарги заперечує, посилається на відповідність оскаржуваного рішення вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи, зазначає, що відповідно до Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд у спірних відносинах виступає орендодавцем; укладення спірного договору Регіональним відділенням Фонду здійснювалось у відповідно до ст..9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» на підставі заяви орендаря (відповідача) та дозволу органу, уповноваженого управляти державним майном Міністерством освіти та науки України, а також за згодою балансоутримувача Луцького національного технічного університету (третьої особи по справі); при продовженні терміну дії договору оренди Міністерство освіти та науки надало свою згоду з умовою, щоб напрямок діяльності орендаря не завадив умовам безпечної роботи закладу, зазначені умови виконуються, оскільки передане в оренду майно навчального закладу тимчасово не використовується у навчальному процесі і його використання відповідачем не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі; передачею в оренду частини приміщення забезпечується збереження державного майна та його ефективне використання. Крім того, позивач зазначив, що відповідачем належним чином виконуються умови договору орендна плата надходить до державного бюджету вчасно та в повному обсязі, в зв`язку з цим, позивач вважає, що інтереси держави не порушуються, а позов прокуратурою подано безпідставно.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу також погодився з тим, що рішення відповідає вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи, зазначивши при цьому, що судом були досліджені обставини укладення договору відповідно до вимог ст.180 ГК України та встановлена відсутність підстав для визнання його недійсним згідно зі ст.215 ЦК України; також судом досліджено, що під час укладення договору не було порушень вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна», зокрема, ст.9 цього Закону, Закону України «Про освіту», сторонами дотримано всіх вимог закону при укладенні договору, надані відповідні погодження від органу, уповноваженого управляти державним майном. Крім того, відповідач вказує на те, що положеннями законодавства, на які посилається скаржник, не врегульовано питання передання в оренду або заборони передання в оренду державного та комунального майна, що не використовується за призначенням, проте, такі положення передбачені абзацом 2 п.8 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності» та регулюються Порядком надання інших платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженим спільним Наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 23.07.2010р. № 736/902/758. Саме під час розгляду справи було встановлено, що в оренду надана частина приміщення університету, яка не використовується за призначенням та не планується використовувати за призначенням у майбутньому, діяльність відповідача, в свою чергу, не погіршує жодним чином соціально-побутових умов закладу освіту, доказів протилежного прокуратурою не надано та такі докази відсутні у справі. Також судом враховано, що між відповідачем та третьою особою укладений договір на розрахунково-касове обслуговування підприємства щодо видачі заробітної плати з використанням карток, факт обслуговування інших мешканців міста у відділенні, розміщеному в університеті, спростовується матеріалами справи, а прокурором не доведено факту порушення прав студентів на освіту та використання орендованого приміщення в цілях, що не пов`язані з навчально-виховним процесом.

Третя особа Луцький національний технічний університет у відзиві на апеляційну скаргу також погодився з висновком господарського суду, визнав рішення законним, таким, що відповідає нормам законодавства, матеріалам, обставинам справи, зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності» таким закладам освіти надано право передавати в оренду майно, яке тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничий та науковій діяльності у разі, якщо це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. Під час розгляду справи в судів першої інстанції було встановлено, що передане в оренду майно відповідає зазначеним вимогам. Крім того, п.4 ч.3 ст.70 Закону України «Про освіту», що є спеціальною нормою регулювання відносин у сфері вищої освіти, в тому числі господарських відносин, не містить обмежень щодо передачі в оренду майна для використання його у навчальному процесі; також цією нормою Закону надано право вищому навчальному закладу передавати в оренду майно, закріплене за ним на праві господарського відання в порядку, визначеному законом та статутом навчального закладу. В ході розгляду справи судом встановлено, що перебування відповідача в університеті сприяє оперативному вирішенню питань оплати за навчання студентами, які навчаються на платній формі навчання, оперативному отриманню стипендій студентами, проведенню розрахунків співробітниками університету, оплатою комунальних послуг, отриманню заробітної плати, що позитивно впливає на соціально-побутові умови, які навчаються та працюють у навчальному закладі. До того ж третя особа звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що надання таких платних послуг, як оренда майна навчального закладу, не суперечить Наказу МОН від 14.10.2010р. № 949 «Деякі питання виконання положень Постанови КМУ від 27.08.2010р. 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності», а навпаки, при недостатньому державному фінансуванню навчальних закладів, в тому числі й третьої особи, є вагомим внеском поповнення спеціального фонду університету, що суттєво впливає на покращення організації навчального процесу та поповнює державний бюджет України, оскільки відповідно до п.10 ч.3 ст.29 Бюджетного кодексу України 50% орендної плати перераховується до державного бюджету.

Також третьою особою 10.09.2016р. заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, яке задоволено колегією суддів, враховуючи належне сповіщення Луцького національного технічного університету з місцем та часом розгляду справи.

12.10.2016р. до Дніпропетровського апеляційного господарського суду від позивача Регіонального відділення ФДМУ по Волинській області надійшли пояснення, в яких останній підтримав позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу від 21.07.2016р.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду Дніпропетровської області, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, вислухав пояснення представників обох сторін, присутніх у судовому засіданні, прокурора, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2013 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Волинській області («орендодавець» за договором, позивач по справі) та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» («орендар» за договором, відповідач по справі) був укладений договір оренди № 818, відповідно до предмету якого «орендодавець» передав, а «орендар» прийняв у строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину учбово-лабораторного корпусу Луцького національного технічного університету (частина будівлі Б-3) площею 32,7 кв. м (реєстраційний номер 05477296.1.КЯДФМБ006), що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Львівська, 75 та обліковується на балансі Луцького національного технічного університету ( (далі «балансоутримувач»), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 31.08.2013р., виконаним суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Волинь-експерт» і становить за незалежною оцінкою 117 617,00 грн. без врахування ПДВ (п.1.1 р.1 договору (а.с.17-23, т.1)).

Відповідно до п. 1.2 р.1 договору метою оренди є розміщення відділення банку.

Пунктами 3.1, 3.3-3.6 р.3 договору сторони узгодили, що орендна плата визначена на підставі ОСОБА_6 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою КМУ № 786 і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку вересень 2013 року 3920,57 грн.; орендна плата за перший місяць оренди (листопад 2013 року) визначається шляхом коригування орендної плати за баковий місяць оренди вересень 2013 року на підставі інфляції за жовтень та листопад 2013 року; орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць; оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України; у разі користування майном протягом неповного календарного місяця добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Метоодикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування; розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни ОСОБА_6 розрахунку, істотної зміни стану об`єкта з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством; орендна плата перераховується «орендарем» щомісячно в термін не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним і спрямовується 50% від суми орендної плати до державного бюджету на р/р 0002 в Головному управлінні Державної казначейської служби України у Волинській області, одержувач коштів Управління державної казначейської служби України у м.Луцьку Волинської області, ідентифікаційний код 38009628, МФО 803014, код платежу 22080200, а 50% від суми орендної плати на рахунок «балансоутримувача».

Пунктами 6.1 визначено право «орендаря» використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору.

Пунктом 7.1 визначений обов`язок орендодавця» передати «орендарю» за участю «балансоутримувача» майно згідно з цим договором по акту приймання-передавання майна, який підписується одночасно з цим договором.

Пунктом 10.1 визначений термін дії договору, який укладений на один рік, з 22.11.2013р. по 22.11.2014р. включно.

20.11.2014р. сторонами підписано додатковий договір № 1, яким строк дії договору продовжено на 1 рік до 21.11.2015 року, а 20.11.2015р. сторони підписали додатковий договір № 2, відповідно до якого строк дії договору продовжили до 21.11.2016 року включно (а.с.24, 25, т.1).

На виконання умов договору 22.11.2013р. позивачем (орендодавцем) за участю третьої особи (балансоутримувача) було передано відповідачу предмет оренди частину учбово-лабораторного корпусу ЛНТУ, площею 32,7 кв.м. за актом приймання-передачі орендованого майна (а.с.26, т.1).

Розмір орендної плати розрахований на підставі висновку про вартість майна від 31.08.2013р. (а.с.27, т.1).

Відповідно до матеріалів справи, укладенню договору між сторонами передувало звернення відповідача до третьої особи листом від 08.08.2013р. № Э.52.0.0.0.0/4-2617 з пропозицією укласти договір оренди та подання відповідачем позивачу заяви від 13.08.2013р. № Э.52.0.0.0/4-2654 про надання частини приміщення університету в оренду (а.с.31). Проти зазначеної заяви відповідача балансоутримувач майна (третя особа у справі) не заперечував та направив позивачу (орендодавцю) лист № 1245-03-34 від 13.08.2013р. щодо погодження зазначеної заяви (а.с.32, т.1).

30.08.2013р. листом № 07-04-17-27 Міністерство освіти і науки України повідомило позивача про розгляд звернення щодо укладення договору оренди з відповідачем,надало свою згоду на укладення такого договору терміном на один рік (а.с.33, т.1).

В подальшому, листами від 29.09.2014р. № 07-04-1871, від 13.10.2015р. № 07-04-2160 Міністерство освіти і науки України надало дозвіл позивачу (РВ ФДМУ по Волинській області) на продовження вже укладеного договору оренди № 818 від 21.11.2013р. (а.с.34, т.1). При цьому у всіх листах-погодженнях Міністерства було застереження про можливість продовження дії договорів, але в обов`язковому порядку з погодженням з Міністерством.

04.03.2016р. до господарського суду Дніпропетровської області звернувся прокурор Луцької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», за участю третьої особи Луцького національного технічного університету про визнання недійсним договору оренди № 818 від 21.11.2013р. (а.с.3-7, т.1). Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що укладаючи вищезазначений договір оренди, сторонами були допущені приписи законодавства, а саме, ст.4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.5 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.63 Закону України «Про освіту», наслідком якого стала передача в оренду об`єкта державної власності, який фінансується з державного бюджету для здійснення діяльності, не пов`язаної з навчально-виховним процесом. При цьому прокурор, просив визнати вищезазначений договір оренди з усіма додатками недійсним на майбутнє, звільнити майно та повернути його балансоутримувачу за актом приймання-передачі.

Згідно з позовною заявою, її прохальною частиною, позивач обґрунтовував позовні вимоги, посилаючись, зокрема, на ст.121 Конституції України, ст.ст.203, 207, 215 ЦК України, ст.ст.2, 29 ГПК України, ст.ст.3, 63 Закону України «Про освіту», ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.5 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.ст.2, 23 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.7, т.1).

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, одним із способів якого є визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні за змістом правові норми містяться у статті 283 ГК України, ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Статтею 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права; наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України та частини 2 статті 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Ст. 284 ГК України та ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначають істотні умови договору оренди.

Суд першої інстанції, проаналізував умови спірного договору оренди, дійшов висновку, що під час укладення договору оренди майна № 818 від 21.11.2013р. сторони дотримались порядку погодження передачі в оренду державного майна, узгодили всі істотні умови договору, а також порядок приймання-передачі орендованого майна.

Враховуючи, що предметом договору оренди є частина нежитлового приміщення учбово-лабораторного корпусу Луцького національного технічного університету, яке є державним індивідуально визначеним майном, спірні правовідносини регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки орендоване майно має статус державної форми власності.

Пунктом 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном.

Статтею 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», яка кореспондується з п.1. ч.1. ст. 287 ГК України, передбачено, що орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Стаття 9 зазначеного Закону встановлює порядок погодження та укладання договору оренди, зокрема, орендодавець зобов'язаний надіслати заяву потенційного орендаря разом із доданими матеріалами органу, уповноваженому управляти державним майном.

Як вже зазначалось вище, листом від 13.08.2013р. №1245/03-34, адресованим на ім'я начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області, балансоутримувач (Луцький національний технічний університет) державного майна запропонував передати в оренду частину учбово-лабораторного корпусу Луцького національного технічного університету площею 32,7 кв.м (частину будівлі Б-3), що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Львівська, 75. Метою використання приміщення визначено розміщення відділення банку, термін дії договору 2 роки 11 місяців (а.с.32, т.1).

Листом від 30.08.2013р. за № 07-04-1727 Міністерство освіти і науки України надало дозвіл на передачу в оренду частини нежитлового приміщення учбово-лабораторного корпусу площею 32,7 м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Львівська, 75, але терміном на 1 рік, та в подальшому двічі надавало дозвіл на продовження договору оренди терміном до 3-х років (а.с.33-35, т.1).

Предметом оренди за вказаним договором оренди є нежитлові приміщення, що відповідає обєктам оренди, визначеним ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а саме обєктом оренди за цим Законом є нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників).

Пунктом «б» ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» встановлено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства, обєкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, до яких, зокрема, відноситься обєкти освіти, крім навчальних закладів, майно яких вноситься до статутного капіталу публічних акціонерних товариств залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Однак, відповідно до абзацу 20 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди як цілісний майновий комплекс, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Апеляційним господарським судом встановлено, що відповідно до Статуту Луцького національний технічного університету він є правонаступником прав та обов'язків Луцького державного технічного університету (наказ МОН № 326 від 14.04.2008р.), створеного постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.1997р. №1463, який в свою чергу, був правонаступником Луцького індустріального інституту.

Указом Президента України від 11.04.2008р. №335/2008 Луцькому державному технічному університету надано статус національного.

Пунктом 1.3 Статуту встановлено, що напрямками діяльності ЛНТУ є, зокрема, платні послуги, визначені для вищих навчальних закладів чинним законодавством України і відповідними нормативними документами.

Пунктами 1.6, 1.7 Статуту передбачено, що університет є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, власний герб, прапор, печатку, офіційні бланки, може виступати засновником (співзасновником) інших юридичних осіб, що здійснюють свою діяльність відповідно до напрямів навчально-науково-виробничої діяльності університету, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і мати обов'язки, бути позивачем і відповідачем у суді. ЛНТУ може створювати навчально-науково-виробничі комплекси, які є добровільними об`єднаннями; університет здійснює свою діяльність відповідно до чинного законодавства України та цього Статуту.

Згідно з п.п.2.1, 2.2 Статуту управління університетом здійснює Міністерство освіти і науки України, повноваження якого визначаються Законом України «Про вищу освіту» та чинним законодавством України; Міністерство освіти і науки України, як центральний орган виконавчої влади, у підпорядкуванні якого перебуває ЛНТУ, зокрема, визначає нормативи матеріально-технічного, фінансового забезпечення університету, здійснює навчально-методичне керівництво, контроль за дотриманням вимог стандартів вищої освіти, державне інспектування.

Відповідно до п.3.2 Статуту ЛНТУ має право, зокрема, у встановлених законом межах вирішувати всі питання, які стосуються навчальної, наукової, методичної, виховної, організаційної, міжнародної, видавничої та господарської діяльності, а також змін організаційної структури; володіти, розпоряджатися і користуватися землею, будівлями, спорудами, навчальним, науковим, виробничим обладнанням, інвентарем та іншим майном, які відповідно до чинного законодавства передані університету; надавати платні послуги, визначені для вищих навчальних закладів чинним законодавством України і відповідними нормативними документами; провадити фінансово-господарську діяльність в Україні та за її межами.

Пунктом 6.1 Статуту за Луцьким національним технічним університетом з метою забезпечення діяльності, передбаченої цим Статутом, закріплюється на правах оперативного управління будівлі, споруди, майнові комплекси, а також інше необхідне майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України «Про освіту» матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням, що визначено ч. 5 ст. 63 України «Про освіту».

Приписами ч. 1 ст. 61 Закону України «Про освіту» встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 4 статті 61 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час укладання договору) визначено, що додатковими джерелами фінансування є кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів відповідно до укладених договорів; плата за надання додаткових освітніх послуг; кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом, на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян; доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання; дотації з місцевих бюджетів; дивіденди від цінних паперів; валютні надходження; добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; інші кошти.

Аналізуючи зазначені правові норми, апеляційний господарський суд зазначає, що в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів абзацом 5 частини 4 статті 61 Закону України «Про освіту» передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 65 Закону України «Про вищу освіту» ( в редакції, чинній на час укладання договору) вищий навчальний заклад відповідно до свого статуту може надавати фізичним та юридичним особам платні послуги у галузі вищої освітити та повязаних з нею інших галузях діяльності за умови забезпечення провадження освітньої діяльності; перелік видів платних послуг у галузі вищої освіти та пов'язаних з нею інших галузях діяльності, що можуть надаватися вищими навчальними закладами державної або комунальної форми власності, визначається Кабінетом Міністрів України.

Пункт 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 №796 (яка є чинною і не скасована) «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до листа Луцького національного технічного університету від 28.01.2016р. № 139-03-33, який наданий на запит місцевої прокуратури на час передачі спірних приміщень в оренду вони були вільні, в учбовому процесі не використовувались; заборгованість, в тому числі, за спірним договором відсутня (а.с.29, т.1). Також про відсутність заборгованості за спірним договором № 818 від 21.11.2013р. та відсутності порушення мети використання орендованого майна, яке було встановлено під час перевірки Регіональним відділенням ФДМУ по Волинській області, було проінформовано Луцьку місцеву прокуратуру листом від 25.01.2016р. № 10-04-145 (а.с.28, т.1).

Крім того, відповідно до пояснень третьої особи ЛНТУ, які надійшли до суду апеляційної інстанції 12.09.2016р., частина приміщення учбово-лабораторного корпусу, площею 32,7 кв.м., яка є предметом договору оренди, не використовувалась ні до укладення спірного договору оренди та не планується використовувати в подальшому (а.с.94-96, т.2). При цьому, зазначає університет, в умовах дефіциту державного фінансування навчальних закладів, в тому числі і третьої особи, такий вид платних послуг, як надання в оренду приміщень, є вагомим внеском поповнення спеціального фонду університету, що суттєво впливає на покращення організації навчального процесу, оскільки надає можливість для закупівлі орг.техніки в комп`ютерні класи, проведення ремонтів аудиторій тощо.

Оскільки прокурором не доведено, що укладення вказаного договору має наслідком порушення цілісності майнового комплексу або погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі; майно, яке є предметом договору, використовується у навчальному процесі (у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності); спірне майно використовується не за призначенням, визначене в договорі оренди, та враховуючи положення ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 61 Закону України «Про освіту», ст. 65 Закону України «Про вищу освіту», відповідно до яких відсутня заборона надавати індивідуально визначене майно навчального закладу в оренду, а також те, що положеннями Статуту університету передбачена можливість передання нерухомого майна, яке перебуває на його балансі, в оренду, дотримання порядку погодження передачі окремого майна в оренду, зважаючи на відсутність потреби використання спірного приміщення в учбових цілей та відсутності порушення укладенням спірного договору учбового процесу, господарський суд дійшов вірного висновку, що договір оренди № 818 від 21.11.2013р. відповідає вимогам чинного законодавства, в звязку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним.

Зазначені висновки повністю підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 27.04.2016р. по справі № 922/5058/15.

Доводи скаржника щодо невідповідності договору ч.2 ст.4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч.5 ст.63 Закону України «Про освіту» не приймаються колегією суддів, оскільки спростовані матеріалами справи.

Щодо доводів скаржник про невідповідність договору ч.2 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного майна», то слід зазначити наступне.

Стаття 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» встановлює загальні норми права, в той час як спеціальні норми права, а саме Закон України «Про оренду державного та комунального майна», Закон України «Про освіту», Закон України "Про вищу освіту", постанова Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 №796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності», які підлягають застосуванню в даному випадку, дозволяють передавати в оренду будівлі, споруди, окремі тимчасово вільні приміщення і площі, інше рухоме та нерухоме майно або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі. Зазначені обставини і були встановлені під час розгляду справи в судах обох інстанцій.

Також не беруться до уваги доводи скаржника про порушення господарським судом постанови Пленуму Вищого господарського суду від 23.03.2012р. № 6 «Про судове рішення», оскільки судом першої інстанції були встановлені всі обставини справи та надана їм належна правова оцінка згідно зі ст.43 ГПК України.

За цих обставин правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, висновки, викладені в резолютивній частині рішення господарського суду від 11.05.2016р. по цій справі, відповідають вимогам закону, обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.49, ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області, м.Дніпро залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2016 року у справі № 904/1530/16 - залишити без змін.

Справу повернути до господарського суду Дніпропетровської області.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 02.11.2016р.

Головуючий суддя О.М. Виноградник

Суддя М.О. Дармін

Суддя Л.О. Чимбар