КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2016 р. Справа№ 911/1015/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 31.10.2016

розглянувши апеляційну скаргу Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області на рішення господарського суду Київської області від 07.07.2016 (повне рішення складено 12.07.2016)

у справі №911/1015/16 (суддя головуючий судя Бабкіна В.М., судді Конюх О.В., Колесник Р.М.)

за позовом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області

до приватного підприємця ОСОБА_3

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - 1) комунального підприємства "Готельно-гуртожитковий комплекс"

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області

про зобов'язання звільнити приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 07.07.2016 у справі №911/1015/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Вишневецька міська рада Києво-Святошинського району Київської області звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 07.07.2016 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, є необґрунтованим та таким, що суперечить чинному законодавству.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді ОСОБА_4, ОСОБА_5 прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №911/1015/16 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

02 вересня 2016 року ПП ОСОБА_3 на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 07.07.2016 - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2016 відкладено розгляд справи у зв'язку з неявкою в судове засідання представників третіх осіб-1, -2.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 30.09.2016, у зв'язку з припиненням повноважень судді ОСОБА_4 та судді ОСОБА_5 для розгляду вказаної вище апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Сулім В.В. апеляційну скаргу Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області на рішення господарського суду Київської області від 07.07.2016 у справі № 911/1015/16 прийнято до свого провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.10.2016 відкладено розгляд справи до 31.10.2016 у зв'язку з неявкою в судове засідання представників позивача та третіх осіб-1, -2.

Представник позивача брав участь в судових засіданнях, надавав пояснення, підтримував доводи, що викладені в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, а рішення господарського суду Київської області від 07.07.2016 у справі №911/1015/16 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити.

Представник відповідача брав участь в судових засіданнях, заперечував щодо доводів апеляційної скарги, надавав пояснення та просив апеляційну скаргу Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 07.07.2016 у справі №911/1015/16 - без змін.

Представники третіх осіб-1,-2 у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги те, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка їх представників без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу та справу без участі представників третіх осіб-1,-2.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з актом прийому-передачі від 01.10.1996 та договором про передачу в комунальну власність об'єктів соціальної інфраструктури № 444 від 31.03.1997 Державним підприємством «Жулянський машинобудівний завод «ВІЗАР» було передано у комунальну власність міста Вишневе низку об'єктів житлово-комунального господарства, у тому числі гуртожиток АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Вишневої міської ради № 43 від 19.06.1997 «Про створення державного комунального підприємства «Готельно-гртожитковий комплекс» новостворене ДКП «Готельно-гуртожитковий комплекс» отримало на баланс, серед іншого, будинок за адресою: АДРЕСА_1.

01 листопада 2001 року між Державним комунальним підприємством «Готельно-гуртожитковий комплекс» (на даний час Комунальне підприємство «Готельно-гуртожитковий комплекс») та приватним підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого майна), що належить до державної власності, згідно з пунктом 1.1 Договору в строкове платне користування підприємцеві було надане приміщення за адресою: АДРЕСА_1, розташоване на першому поверсі, загальною площею 122,2 кв.м, що знаходиться на балансі ДКП «Готельно-гуртожитковий комплекс» на строк з 01.11.2001 по 31.12.2018.

У березні 2016 року Вишнева міська рада Києво-Святошинського району Київської області (далі-Вишнева міська рада, позивач) звернулась до господарського суду Київської області з позовом до приватного підприємця ОСОБА_3 (далі-відповідач) про зобов'язання звільнити та повернути до комунальної власності приміщення.

В обґрунтування позовних вимог Вишнева міська рада зазначає, що попри звернення позивача до відповідача з вимогою звільнити вказане вище приміщення, остання приміщення не звільнила, у зв'язку з чим, посилаючись одночасно на приписи ст.ст. 216, 387 та 391 ЦК України позивач просив суд зобов'язати відповідача звільнити та повернути до комунальної власності нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 122,2 кв.м.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.04.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - комунальне підприємство «Готельно-гуртожитковий комплекс» (третя особа-1), на балансі якого знаходиться спірне приміщення.

Окрім того, ухвалою господарського суду Київської області від 14.04.2016 також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області (третя особа-2). На підставі того, що між відповідачем та КП «Готельно-гуртожитковий комплекс» був укладений договір оренди індивідуально визначеного нерухомого або іншого майна, що належить до державної власності від 01.11.2001.

При прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми Цивільного кодексу України (далі ЦК України), а саме п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, також вказує на те, що комунальне підприємство "Готельно-гуртожитковий комплекс" (балансоутримувач) не мало права самостійно укладати договір, неправомірно погодило його з регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, натомість повинно було погодити з Вишневою міською радою.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Водночас, згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Як встановлено судом першої інстанції, договір оренди спірного майна був укладений між третьою особою на стороні позивача - комунальним підприємством "Готельно-гуртожитковий комплекс" та відповідачем у 2001 році, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України.

Так, нормами статті 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вказана норма врегульовує порядок застосування ЦК України до прав і обов'язків діючого договору, які продовжують існувати, а не до положень, яким мав відповідати договір на час його укладання.

Проте, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що судом не взято до уваги те, що спірний договір є нікчемним, оскільки в договорі невірно вказано одну із сторін орендованого майна та форму власності такого майна. А також зазначає, що комунальне підприємство "Готельно-гуртожитковий комплекс" (балансоутримувач) не мав права самостійно укладати оскаржуваний договір, неправомірно погодив його з регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не погоджується з такими твердженнями апелянта, з огляду на наступне.

Поняття нікчемності договору, як підстави вважати такий договір недійсним без підтвердження вказаного факту в судовому порядку, в Цивільному кодексі УРСР 1963 року було відсутнє. Тобто, позовна вимога в обґрунтування якої апелянт посилається на нікчемність договору, укладений 01 січня 2004 року є безпідставним, про що правомірно встановлено судом першої інстанції.

Стосовно форм власності, колегія суддів зазначає, що Цивільний кодекс Української РСР, 1963 року, розрізняв соціалістичну власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Окремо виділялась особиста власність, тобто комунальної форми власності Цивільний кодекс Української РСР 1963 року не виділяв.

Проте, станом на дату укладання оспорюваного позивачем договору від 01.11.2001 діяв Закон України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-XII, яким встановлено основні положення про власність.

Пунктом 4 статті 2 вказаного Закону власність в Україні вистапіє в таких формах як приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.

Згідно з ст. 31 Закону України «Про власність» передбачено, що до державної власності належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Тобто, комунальна власність на момент укладання спірного договору входила до складу державної власності.

Щодо повноважень балансоутримувача на укладання договору оренди та погодження цього питання з позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

Договір оренди від 01.11.2001 з боку орендодавця підписаний комунальним підприємством "Готельно-гуртожитковий комплекс", яке було балансоутримувачем таких приміщень і мало повноваження на вчинення такого правочину. Також, відповідно до рішення Виконавчого комітету Вишневої міської ради № 73/17 від 26.10.1999 «Про надання дозволу на оренду приміщення по АДРЕСА_1», приватному підприємцю ОСОБА_3 надано дозвіл на оренду приміщення за вказаною адресою.

Також слід зазначити, що за змістом ст. ст. 4, 151 ЦК УРСР, 1963 року, цивільні права та обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством України, зокрема з передбачених законодавством угод, а також із угод, які йому не суперечать.

На час виникнення спірних правовідносин, приписами статті 153 ЦК УРСР було встановлено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі.

Статтею 256 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час укладення договору оренди від 01.11.2001, передбачено, що за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату, а частиною другою статті 257 ЦК УРСР визначено, що договір найму майна державних, кооперативних та інших громадських організацій повинен бути укладений у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених окремими правилами.

Отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що на час укладення договору оренди від 01.11.2001 р. законодавством не було передбачено обов'язковість нотаріального посвідчення договорів оренди нежитлових приміщень, які укладалися між юридичними особами, і ця вимога закону з'явилася лише 01.01.2004 р., коли вказаний договір оренди вже існував і виконувався сторонами. А тому, для укладання договору найму (оренди) відповідно до законодавства, що діяло в 2001 році, достатнім було укласти договір в простій письмовій формі.

Також апелянт посилається на статті 387 та 391 ЦК України, які регулюють захист прав власника майна, проте колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, за яким власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Поряд з цим, статтею 327 Кодексу передбачене право комунальної власності. Згідно цієї норми, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За приписами статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, слід зазначити, що вказаною нормою встановлено захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому усунення перешкод у здійсненні власником своїх прав щодо користування та розпорядження майном на підставі цієї норми застосовується до позадоговірних правовідносин.

Поряд з цим, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено суду факту незаконного, без відповідних правових підстав заволодіння ПП ОСОБА_3 спірним майном, оскільки відповідач використовує спірне майно на підставі договору оренди, який укладений з балансоутримувачем вказаного майна, як це було передбачено ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції на час укладення договору оренди від 01.11.2001) та який, на даний час, є чинним, має строк дії до 2018 року, та у встановленому законодавством порядку недійсним не визнаний.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності передбачених законодавством підстав для задоволення позовних вимог Вишневої міської ради у даній справі.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду Київської області від 07.07.2016 у справі №911/1015/16 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду Київської області від 07.07.2016 у справі №911/1015/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області на рішення господарського суду Київської області від 07.07.2016 у справі №911/1015/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 07.07.2016 у справі №911/1015/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/1015/16 повернути до господарського суду Київської області.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім