РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2016Справа №910/19135/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елтікс»

про стягнення 10 774,04 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_1 по дов. № б/н від 11.06.2016

від відповідача не зявився

Суть спору :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Елтікс» 10 774,04 грн., з яких: 9 000,00 грн. основного боргу, 1 660,80 грн. пені, 113,24 грн. 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобовязань згідно договору № 01028 від 17.07.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2016 порушено провадження у справі № 910/19135/16 та призначено справу до розгляду на 10.11.2016.

Позивач в судовому засіданні 10.11.2016 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 10.11.2016 не зявився, письмовий відзив на позовну заяву не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України ухвалу від 21.10.2016 було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, а саме : м. Київ, вул. Драгоманова, 29, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 09.11.2016 є місцезнаходженням відповідача.

Проте, конверт разом з ухвалою було повернуто до суду поштовим відділенням звязку Київ-53 без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 з позначкою «за даною адресою не розшукано».

Стаття 64 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у разі відсутності сторін за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ухвала про порушення провадження у справі вважається врученою їм належним чином.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 10.11.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Елтікс» (покупець, відповідач) укладено договір № 01028 (далі - договір),

Відповідно до п. 1 договору постачальник зобовязується постачати, а покупець зобовязується приймати, розміщувати у торговій мережі, реалізовувати кінцевому покупцю (споживачу) та сплачувати продукцію (далі товар) на умовах даного договору.

Спір виник в звязку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобовязань за договором оплату отриманого товару повністю не здійснив, в звязку з чим виникла заборгованість.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Дослідивши зміст договору суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 631 Цивільного кодексу України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обовязки відповідно до договору.

Згідно з п. 9.1 договору він вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2015.

Додатковою угодою № 1 від 31.12.2015 внесено зміни до п. 9.1 договору та продовжено його дію до 31.12.2016.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 10 431,60 грн., що підтверджується наступними товарно-транспортними накладними:

№ МВУ-010129 від 15.03.2016 на суму 4 558,20 грн.,

№ МВУ-010644 від 18.03.2016 на суму 2 941,20 грн.,

№ МВУ-011241 від 22.03.2016 на суму 2 932,20 грн.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Пунктом 3.1 договору визначено, що покупець проводить оплату кожної партії товару з відстроченням у 60 (шістдесят) календарних днів з дати поставки товару шляхом перерахування покупцем грошових коштів у національній валюті України на розрахунковий рахунок постачальника. Датою поставки вважається дата підписання товарної накладної представником покупця.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно банківських виписок відповідачем по договору було здійснено позивачу оплату товару 31.05.2016 в сумі 521,58 грн. та 21.06.2016 в сумі 910,02 грн., загалом в розмірі 1 431,60 грн.

Проте, як свідчать матеріали справи відповідач не виконав зобовязання по сплаті отриманого товару у повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість, яка становить 9 000,00 грн.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, субєкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 9 000,00 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобовязання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, згідно з п. 6.4 договору в разі невиконання покупцем п. 3.1, при умові відсутності порушень, перелічених в п. 3.4 зі сторони постачальника, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Отже, при укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобовязання щодо сплати отриманого товару.

В звязку з тим, що взяті на себе зобовязання по сплаті отриманого товару відповідач своєчасно не виконав, він повинен сплатити позивачу, пеню розмір якої за розрахунками суду (на суму 4 558,20 грн. за період з 16.05.2016 по 21.06.2016; на суму 3 265,60 грн. за період з 22.06.2016 по 10.10.2016; на суму 2 941,20 грн. за період з 18.05.2016 по 10.10.2016; на суму 2 932,20 грн. за період з 23.05.2016 по 10.10.2016) становить 1 231,45 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 1 231,45 грн. обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В звязку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті отриманого товару, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 113,24 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору інший розмір процентів не визначено.

За розрахунками суду 3% річних (на суму 4 558,20 грн. за період з 16.05.2016 по 21.06.2016; на суму 3 265,60 грн. за період з 22.06.2016 по 10.10.2016; на суму 2 941,20 грн. за період з 18.05.2016 по 10.10.2016; на суму 2 932,20 грн. за період з 23.05.2016 по 10.10.2016) становить 112,92 грн., які підлягають задоволенню.

В іншій частині нарахованих пені та 3% річних позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Позивачем при здійснені розрахунку пені та 3% річних не враховано, що у період нарахування строк оплати за платежами (за накладеними № МВУ-010129 від 15.03.2016 та МВУ-011241 від 22.03.2016) припадав на вихідний день.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Елтікс» (02068, м. Київ, вул. Драгоманова, 29, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України» (01034, м. Київ, вул. Ярославів Вал, 33-Б, ) 9 000 (девять тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 1 231 (одна тисяча двісті тридцять одна) грн. 45 коп. пені, 112 (сто дванадцять) грн. 92 коп. 3% річних, 1 323 (одна тисяча триста двадцять три) грн. 04 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 14.11.2016.

СуддяОСОБА_2