ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2016р. Справа№ 914/2250/16

За позовом: Львівська міська рада, м.Львів

До відповідача: Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, м.Львів

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача : Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, м.Львів

Про звільнення зайнятої земельної ділянки

Суддя Березяк Н.Є

Секретар судового засідання Кравець О.І.

В судове засідання з'явились:

від позивача : Кулик А.Я.- представник за дорученням

від відповідача : ОСОБА_4 - представник за дорученням

від третьої особи : Кохан О.І. - представник за дорученням

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Суть спору: Подано позов Львівської міської ради до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про зобов'язання звільнити зайняту земельну ділянку площею 1196,0 кв.м. на АДРЕСА_1

Розгляд справи відкладався з підстав і мотивів, викладених в ухвалах суду.

В судових засіданнях представник позивача свої вимоги підтримав, просив задоволити позов з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві, матеріалах справи та наданих в судових засіданнях поясненнях. В обґрунтування позовних вимог Львівська міська рада посилається на закінчення терміну дії договору на використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів.

Представник відповідача проти позову заперечив, подавши клопотання про припинення провадження у справі з тих підстав, що справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Розглянувши клопотання відповідача суд визнав його необґрунтованим і таким, що не підлягає до задоволення.

07.10.2016 року відповідачем подано до суду заперечення, в якому він позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що жодних вимог про звільнення земельної ділянки не отримував, а відтак вважає договір продовженим. В запереченні на позов відповідач також заявив клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № К/800/19164/16 за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про зобов'язання до вчинення дій.

Розглянувши клопотання відповідача суд визнав його необґрунтованим і таким, що не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні 31.10.2016 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

31.03.2011 року між Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 укладено Договір №73 про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів, відповідно до якого ФОП ОСОБА_1 було передано земельну ділянку площею 1196,0 кв.м. на АДРЕСА_1 згідно з планом майданчика.

В подальшому до даного договору було внесено зміни, шляхом укладення додаткових договорів № 1/371 П/Т від 30.12.2011 року. №1/130 П/Т від 25.12.2012 року, № 1/99 П/Т від 31.12.2013 року, № 1/141 П/Т від 21.12.2014 року.

Зазначеними додатковими договорами за згодою сторін було змінено розмір орендної плати та термін дії договору використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів від 31.03.2011 року, зокрема, термін дії договору було продовжено до 31.12.2015 року.

Як стверджує позивач, листами Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 11.11.2015 року, від 27.10.2015 року, від 28.01.2016 року ФОП ОСОБА_1 було повідомлено, що договір про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів №73 П/Т від 31.03.2011 року продовжено не буде. Зазначеними листами відповідачку було зобов'язано демонтувати споруди, конструкції чи пристрої, що розміщені на майданчику для паркування та звільнити земельну ділянку.

Звертаючись з позовом про звільнення земельної ділянки, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 площею 1196,0 кв.м., позивач зазначає про закінчення терміну дії договору і використання спірної земельної ділянки відповідачем без належних підстав.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно зі статтею 13 Конституції України, земля, її надра, атмосфера, повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст.12 Земельного кодексу України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить розпорядження землями територіальної громади, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою та інші.

Обсяг повноважень міської ради щодо розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок у в орендне користування відповідає наявним правам суб'єкта права на землю. Міська рада вправі володіти, користуватися і розпоряджатися землями комунальної власності у повному обсязі, встановленому для суб'єктів права власності Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» тощо. Як землевласник, територіальна громада м.Львова через Львівську міську раду може передавати земельні ділянки із земель комунальної власності у користування юридичних осіб за плату із покладанням на обов'язків використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням.

Статтею 123 Земельного кодексу України унормовано, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з приписами статті 124 вказаного Кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, зокрема, шляхом укладення договору оренди землі. Способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії.

Відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2011 року між Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 укладено Договір №73 про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів, відповідно до якого ФОП ОСОБА_1 було передано земельну ділянку площею 1196,0 кв.м. на АДРЕСА_1 згідно з планом майданчика. Термін дії договору продовжувався шляхом укладення додаткових договорів № 1/371 П/Т від 30.12.2011 року. №1/130 П/Т від 25.12.2012 року, № 1/99 П/Т від 31.12.2013 року, № 1/141 П/Т від 21.12.2014 року, зокрема, термін дії договору було продовжено до 31.12.2015 року.

Звертаючись з позовом про звільнення земельної ділянки, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 площею 1196,0 кв.м., Львівська міська рада зазначає про закінчення терміну дії договору і використання ФОП ОСОБА_1 спірної земельної ділянки без належних підстав.

Заперечення відповідача стосовно його переважного права перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк є необґрунтованим і не стосується даного спору.

Як вже зазначалося раніше, між сторонами було укладено Договір про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів, а не Договір оренди землі, порядок укладення та реєстрації якого передбачено Законом України «Про оренду землі», а отже, до нього не можуть застосовуватись положення ст..33 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до п.2.2.3 Договору про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів №73 П/Т від 31.03.2011 року, «після закінчення терміну дії договору або його дострокового розірвання будь-які споруди, конструкції чи пристрої, що розміщені виконавцем на майданчику для паркування, підлягають демонтажу, а в разі неможливості демонтажу - переходять у власність замовника».

Як вбачається з матеріалів справи, листами Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 11.11.2015 року, від 27.10.2015 року, від 28.01.2016 року ФОП ОСОБА_1 було повідомлено, що договір про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів №73 П/Т від 31.03.2011 року продовжено не буде та зобов'язано ФОП ОСОБА_1 демонтувати споруди, конструкції чи пристрої, що розміщені на майданчику для паркування та звільнити земельну ділянку.

Матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано того факту, що вимоги п.2.2.3 Договору про демонтаж споруд та конструкцій не виконано, земельну ділянку не звільнено від споруд та конструкцій.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач в судове засідання доказів які б спростовували чи заперечували позовні вимоги суду не подав, документів, підтверджуючих право користування земельною ділянкою не надав.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку , що позов обґрунтований і підлягає до задоволення.

Керуючись 3,4,41,42,43, 44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82,84,85 ГПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги задоволити.

2.Зобовязати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 ( 79054 АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_1) звільнити займану земельну ділянку площею 1196,0 кв.м. на АДРЕСА_1

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( 79054 АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_1) на користь Львівської міської ради (79006 м.Львів, пл..Ринок,1 Код ) 1378,00 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 02.11.2016 року.

Суддя Березяк Н.Є.