ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2016 р.Справа № 922/2966/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Харківської місцевої прокуратури № 4, м. Харків в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків 3-я особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Харківський національний університет міського господарства ім.О.М. Бекетова, м.Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників:

прокурор - Комісар О.О. (посв.№ 043187 від 06.05.2016 року);

позивача - Антонова А.М. (дов.№60 від 20.04.2016 р.);

відповідача - ОСОБА_3 (дов. б/н від 19.09.2016 року);

3-ї особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Харківської місцевої прокуратури №4 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (позивач), в якій просив:

1. Визнати недійсним договір оренди державного майна №5871-Н від 21.01.2015 р., укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, та додаткову угоду до цього договору № 1 від 21.01.2015р.

2. Зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 звільнити та повернути державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення їдальні кім. літ. "А-2-3-4", реєстровий № 02071151.ШЕРШХХ053, загальною площею 65,6 кв.м., розміщені за адресою: АДРЕСА_1, Регіональному відділенню Фонду державного майна по Харківській області.

3. Судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.09.2016 р. було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.09.2016р. Також, відповідною ухвалою було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Харківський національний університет міського господарства ім.О.М. Бекетова.

19.09.2016 р. представник відповідача надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№30716).

19.09.2016 р. представник 3-ої особи надав до суду письмові пояснення (вх.№30793), в яких зазначив, що 3-я особа є балансоутримувачем, орендар-відповідач орендну плату сплачував вчасно, майном користувався відповідно до умов договору.

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи всі надані документи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.09.2016 р. було відкладено розгляд справи на 04.10.2016 р.

В судових засіданнях від 04.10.2016 р. та від 17.10.2016 р. були оголошені перерви до 17.10.2016 р. до 11:40 та до 01.11.2016 р. до 10:00 відповідно.

03.10.2016 р. відповідач надав відзив (вх.№32460), в якому проти позову заперечував повністю.

04.10.2016 р. позивач надав пояснення (вх.№32579), в яких просить суд позов задовольнити у повному обсязі.

17.10.2016 р. відповідач надав відзив (вх.№33992), в якому проти позову заперечував повністю.

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи всі надані документи.

Прокурор у судовому засіданні 01.11.2016 р. позов підтримував, змін не мав.

Позивач у судовому засіданні 01.11.2016 р. позов підтримував, змін не мав.

Відповідач у судовому засіданні 01.11.2016 р. проти позову заперечував, відзив підтримував.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Статтею 2 ГПК України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду на захист інтересів держави.

Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з положеннями ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Відповідно до ст. 53 Конституції України держава забезпечує доступність і безоплатність освіти в державних і комунальних навчальних закладах, розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти.

Статтею 3 Закону України «Про освіту» передбачено, що держава визнає освіту пріоритетною сферою соціально-економічного, духовного і культурного розвитку.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» регіональні відділення Фонду державного майна України здійснюють державну політику у сфері оренди державного майна.

Статтею 2 Закону України «Про Фонд державного майна України» передбачено, що діяльність Фонду ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

З огляду на те, що регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області не вживає заходів щодо захисту державного майна від нецільового використання, у місцевої прокуратури наявні підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді.

21.01.2015 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області (орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди державного майна № 5871-Н, згідно з умовами якого орендар отримав в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення їдальні кім. літ. «А-2-3-4», реєстровий № 02071151.ШЕРШХХ053, загальною площею 65,6 кв. м, розміщені за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває на балансі Харківського національного університету міського господарства ім. О.М. Бекетова.

Майно передано в оренду з метою розміщення цеху по виробництву трикотажних виробів.

Вартість об'єкту оренди визначається на підставі висновку про вартість майна і складає 102100 грн.

Цей договір укладено строком до 21.01.2016 року (п. 10.1 Договору).

Додатковою угодою № 1 від 04.03.2016 року основний договір оренди продовжено строком на 1 рік, тобто до 21.01.2017 року.

Таким чином, державне майне, що передано в оренду за спірним договором, на сьогоднішній день продовжує перебувати в користуванні відповідача.

Отже, Договором передбачено і орендар використовує об'єкт оренди не за визначеним чинним законодавством цільовим призначенням навчального закладу, а відповідно до профілю власної виробничої діяльності, з метою розміщення цеху по виробництву трикотажних виробів.

Відповідач під час розгляду справи проти заявлених позовних вимог прокурора заперечив повністю, в обґрунтування своїх заперечень наголошував про те, що використанням орендованих приміщень не порушує права студентів та співробітників університету, а спірний договір не суперечить законодавству.

Окрім того, відповідачем зазначено про те, що орендовані приміщення не відносяться до об'єктів освіти і не є підрозділом, технологічно пов'язаним із навчальним процесом у розумінні ч. 5 ст. 63 ЗУ "Про освіту".

Частиною другої статті 18 Закону України "Про освіту" (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Згідно з ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Відповідно до ст.ст. З, 28 Закону України «Про освіту», під освітньою діяльністю розуміється діяльність закладів, що входять до системи освіти, з метою здобуття відповідного виду освіти і задоволення інших освітніх потреб здобувачів освіти та інших осіб, що визначаються метою освіти.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про освіту» завданням законодавства України про освіту є регулювання суспільних відносин у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загально - культурної підготовки громадян України.

Згідно зі ст. 63 Закону України «Про освіту», матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Отже, об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти, а тому передача будь-яких приміщень шкільних навчальних закладів у оренду суб'єктам господарювання для проведення господарської діяльності не пов'язаної з наданням освітніх послуг, прямо заборонена законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 63 Закону України «Про освіту» об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

До того ж, згідно з п.3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється. Вказані норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001р. та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного чайна».

Відповідно до п. б ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, зокрема, об'єкти освіти, фізичної культури, :порту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

На момент вчинення спірного договору майно, що передане в оренду, перебувало на балансі вищого навчального закладу - Харківського національного університету міського господарства ім.О.М.Бекетова, який є об'єктом освіти, і відповідно до ст. 63 Закону України "Про освіту" не може використовуватися не за призначенням, а може бути передане в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчально-виховним процесом.

При цьому суд враховує, що невикористання університетом спірного приміщення для навчального процесу не є підставою для визнання правомірним передачу такого приміщення в оренду з іншою метою, ніж пов'язаною з навчально - виховним процесом.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, наданими у п. 2.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11, частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено дише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

Оскільки орендар здійснив користування приміщеннями, договір оренди підлягає визнанню недійсним лише на майбутнє.

З огляду на те, що згідно з умовами спірного Договору будівля навчального закладу, передана ФОП ОСОБА_1 для розміщення цеху по виробництву трикотажних виробів, тобто використовується для підприємницької діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, такий договір суд визнає недійсним на підставі невідповідності його змісту положенням законодавства згідно зі статтями 2 23, 215 ЦК України.

Отже, законом визначено обов'язкове використання об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто пов'язане з навчально-виховним процесом мети такого використання (в тому числі на умовах оренди).

Господарський суд, надавши правову оцінку оспорюваному договору на предмет мети використання переданого в оренду об'єкту, встановив, що діяльність орендаря не пов'язана з навчально-виховним процесом та не передбачає мету надання освітніх послуг.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що об'єкти освіти, навчальні заклади, засновані на комунальній власності, джерелами фінансування яких є кошти місцевих/державних бюджетів, не підлягають приватизації і використання їх не за призначенням, тобто не для навчального та наукового процесу суперечить вимогам чинного законодавства, а тому спірний договір з додаткову угоду до нього визнається господарським судом недійсним.

При цьому, судом врахована правова позиція, викладена у постанові Вищого господарського суду України від 20.04.2016 року по справі № 922/1805/15.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що спірний договір підлягає визнанню недійсним, отже, відповідач повинен повернути майно, що є предметом спірного договору до комунальної власності територіальної громади міста, а тому позовні вимоги прокурора в частині зобов'язання відповідача звільнити та повернути нежитлове приміщення підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.49 ГПК України судовий збір суд покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, ст.75, п.3 ст.83, ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір оренди державного майна від 21.01.2015 року №5871-Н, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, та додаткову угоду до цього договору № 1 від 21.01.2015 року.

Зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1(ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_2) звільнити та повернути державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення їдальні кім. літ. "А-2-3-4", реєстровий № 02071151.ШЕРШХХ053, загальною площею 65,6 кв. м., розміщені за адресою: АДРЕСА_1, Регіональному відділенню Фонду державного майна по Харківській області.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_2) на користь прокуратури Харківської області (61050,м.Харків, вул.Б.Хмельницького,4, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м.Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету - 2800) 2756,00 гривень судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 07.11.2016 р.

Суддя К.В. Аріт