РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2016Справа №910/16301/16

За позовом Миколаївської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок

до Миколаївської обласної ради

Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

1) Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства

2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївсько-рибальське господарство Миколаївського району»

про визнання незаконним та скасування рішення № 45

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Яворовський Г.Л. - представник за довіреністю №7 від 02.02.2016

від відповідача не з'явились

від третьої особи-1: не з'явилися

від третьої особи-2: Ковтун В.О. - керівник

В судовому засіданні 02.11.16, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Миколаївської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок до Миколаївської обласної ради про визнання незаконним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що всупереч рішенню Миколаївської обласної ради № 3 від 30.05.1997, на підставі якого позивачу були надані мисливські угіддя для ведення мисливського господарства до 31.12.2012, відповідач прийняв рішення № 45 від 21.12.2012 про надання у користування ТОВ «Миколаївсько-рибальське господарство Миколаївського району» мисливські угіддя з 21.12.2012 строком на 15 років. Оскільки, рішення Миколаївської обласної ради № 45 від 21.12.2012 було винесено раніше, ніж закінчився строк користування позивачем мисливськими угіддями за рішенням № 3 від 30.05.1997, позивач просить суд з урахуванням ч. 1 ст. 21 ЦК України визнати його незаконним та скасувати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2016 порушено провадження у справі № 910/16301/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 28.09.2016.

Даною ухвалою, на підставі ст. 27 ГПК України, суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства.

27.09.2016 до господарського суду надійшло електронне повідомлення позивача про відкладення розгляду справи для можливості виконання в повному обсязі вимог ухвали суду від 07.09.2016.

27.09.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшов письмовий відзив відповідача на позовну заяву та клопотання про залучення до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївсько-рибальське господарство Миколаївського району».

У відзиві відповідач зазначив, що доводи позивача про порушення його першочергово права на отримання угіддя в користування та прийняття відповідачем оспорюванного рішення під час дії рішення від 30.05.1997 № 3 не відповідають дійсності. Так, відповідач стверджує, що строк дії рішення № 3 від 30.05.1997, яким було надано у користування мисливські угіддя терміном на 15 років, закінчився саме 30.05.2012 року. Тобто, позивачем невірно вираховується терміни, що в свою чергу суперечить положенням ст.ст. 252, 254 ЦК України. Також відповідач, стверджує, що позивачем умисно не зазначено, що фактичними користувачами мисливських угідь протягом 1997-2012 роках виступали державні лісогосподарські підприємства та громадські організації, зокрема 19 організацій УТМР Миколаївської області.

Також відповідач зазначає, що у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», обласна рада мала право вирішувати питання про надання мисливських угідь лише на підставі подання територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового та мисливського господарства та полювання (Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства) та погоджень відповідних органів державної влади.

З питання надання Миколаївській районній організації УТМР (користувача мисливських угідь на території Миколаївського району Миколаївської області з травня 1997 до травня 2012 року) або іншим районним організаціям УТМР до обласної ради подань ні територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання (до 9 грудня 2012 року), ні центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства (після 9 грудня 2012 року), не надходило. Тому підстав вирішувати питання про переважне право користувача мисливських угідь, які продовжують строк користування угіддями у відповідача були відсутні правові підстави.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що реалізація переважного право на продовження строку користування мисливськими угіддями потребує дотримання порядку надання мисливських угідь, встановлених статтею 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання».

Переважне право на користування мисливських угідь не може бути реалізоване лише заявним принципом.

Також, відповідач зазначає, що позивач неодноразово звертався до обласної ради, Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства - територіального органу спеціально уповноваженого органу центральної виконавчої влади у галузі мисливського господарства та полювання, що підтверджується відповідними документами: звернення Миколаївської обласної організації УТМР на адресу Миколаївської обласної ради, Миколаївської обласної державної адміністрації, Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 37 від 23 травня 2012 року; № 56 від 14 червня 2012 року; № 59 від 19 червня 2012 року; № 61 від 21 червня 2012 року; а також відповіді вищезазначених органів влади та місцевого самоврядування на ці звернення: № 607-17-05-12 від 15 червня 2012 року; № 734-17-05-12 від 25 червня 2012 року; № 735-17-05-12 від 25 червня 2012 року; № 1374 від 10 липня 2012 року.

Отже, на думку відповідача, позивач розумів, що строк користування мисливськими угіддями, наданими районним організаціям УТМР, спливає у 2012 році, тому у подальшому обласною радою буде вирішуватися питання про надання мисливських угідь у користування, але будь-яких заходів, спрямованих на підготовку документів, необхідних для вирішення обласною радою питання про надання мисливських угідь саме позивачу або районним організаціям УТМР не подавалися.

Крім цього, відповідач зазначає, що Верховний Суд України у постанові від 11 листопада 2015 року по адміністративній справі № 21-2926а15 (2а-2888/12/1470), на яку позивач посилається, встановив: «право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише на момент порушення чи оспорення останнього».

Отже, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть».

А оскільки рішення Миколаївської обласної ради від 21.12.2012 № 45 є правовим актом індивідуальної дії, а тому породжує права та обов'язки тільки тих суб'єктів, яким воно адресовано, а відтак у позивача відсутнє право на його оскарження.

З огляду на зазначене просить суд відмовити у позові у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2016 суд залучив до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївсько-рибальське господарство Миколаївського району» в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача та відклав розгляд справи на 19.10.2016.

17.10.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшли додаткові пояснення відповідача до відзиву на позовну заяву, відповідно до яких відповідач зазначає, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення було подання Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 2504 від 07.12.2012, погодження обласної державної адміністрації № 4140/0105-30/3-12 від 14.12.2012, погодження територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища № 01-04/8681-04, а також власників (користувачів) земельних ділянок, замість тих документів, які були вказані у відзиві. Завірені копі зазначених документів залучено до пояснень.

17.10.2016 службою діловодства суду зареєстровані письмові пояснення третьої особи-2. У зазначених поясненнях тертя особа-2 зазначає, що вимоги позивача необґрунтованими, твердження щодо порушення першочергового права на продовження користування угіддями не відповідає дійсності, оскільки позивач ніколи не користувався мисливськими угіддями, які фактично використовувалися Миколаївською районною організацією УТМР. Крім цього, третя особа-2 вважає, що строк користування мисливськими угіддями, які було надано у 1997 році на підставі рішення № 30 від 30.05.1997 закінчився 30.05.2012 року, а не 31.12.2012 року як вважає позивач.

Також третя особа-2 зазначає, що після закінчення строку користування мисливськими угіддями на території Миколаївської області, Миколаївське обласне управління лісового господарства неодноразово попереджала усіх користувачів мисливських угідь про необхідність проведення роботи щодо вирішення питання про подальше користування мисливськими угіддями. У серпні 2012 року офіційно було зареєстроване ТОВ «Миколаївсько-рибальське господарство Миколаївського району», яке в подальшому звернулося до Миколаївського обласного управління лісового господарства з метою внесення подання до Миколаївської обласної ради щодо закріплення за ТОВ «Миколаївсько-рибальське господарство Миколаївського району» мисливських угідь на території Миколаївського району.

Рішенням обласної ради від 21.12.2012 року було надано мисливські угіддя у користування третій особі-2 саме на підставі клопотання останнього та проведено відповідну роботу по узгодженню із власниками (користувачами) відповідних земельних ділянок.

Також третя особа-2 стверджує, про відсутність будь-яких звернень щодо отримання мисливських угідь від позивача у період з червня по грудень 2012 року. З огляду на зазначене просить суд відмовити у позові у повному обсязі.

У судове засідання, призначене на 19.10.2016, з'явились представники позивача та третьої особи-2.

Відповідач та третя особа-1 в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату та час проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

У судовому засіданні суд заслухав пояснення представників позивача та третьої особи-2.

Ухвалою суду від 19.10.2016 розгляд справи було відкладено на 02.11.2016 за клопотанням представника позивача.

01.11.2016 загальним відділом діловодства суду зареєстровано заяву відповідач про застосування наслідків спливу строків позовної давності до позовних вимог позивача, та клопотання третьої особи-1 про розгляд справи без участі уповноваженого представника та застосування строків позовної давності.

У судове засідання 02.11.2016 з'явилися представник позивача та третьої ооби-2.

Представник позивача подав додаткові пояснення до позову, вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Представник третьої особи-2 заперечував проти вимог з підстав наведених у письмових поясненнях.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та треьої особи-2 всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Рішенням Миколаївської обласної ради (надалі - відповідач) №3 від 30.05.1997 «Про надання мисливських угідь області у користування державним підприємства і громадським організаціям на 1997-2012 р.р.» (надалі - рішення) вирішено надати в користування терміном на 15 років (1997 р до 2012 р. включно) мисливські угіддя області державним підприємствам і громадським організаціям для ведення мисливського господарства. Зокрема, Миколаївській райорганізації УТМР надано мисливські угіддя на території м. Миколаєва по вул.. В. Морська, 15/2 загальною площею 55 042 га, та Жовтневій райорганізації - надано мисливські угіддя у м. Миколаєві по вул.. Рибна, 49 площею 123 773 га.

На виконання рішення між Миколаївським Державним лісогосподарським об'єднанням «Миколаївліс» та Миколаївською обласною організацією Українського товариства мисливців і рибалок (надалі - позивач) було укладено договір про умови ведення мисливського господарства від 01.07.1998 р.

У п.1.1. договору про умови ведення мисливського господарства від 01.07.1998 р., зазначено, що рішенням Миколаївської обласної ради народних депутатів від 30.05.1997 № 3 надано Миколаївській міськ/райорганзації УТМР терміном до 31 грудня 2012 року мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею 51 606 га, у тому числі: лісові угіддя 240 га, польові 49945 га, водно-болотні 1421 га, та Жовтневій рай організації УТМР терміном до 31. Грудня 2012 року мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею 123773 га, у тому числі: лісові угіддя 4780 га, польові 101418 га, водно-болотні 17575 га.

За доводами позивача, договір про умови ведення мисливського господарства від 01.07.1998 р. укладався саме на виконання рішення від 30.05.1997, в якому чітко зазначено про надання в користування угідь терміном на 15 років з 1997 р. по 2012 р. включно, тобто термін користування угіддями закінчувався саме 31.12.2012 року. Проте, відповідачем в порушення норм чинного законодавства, 21.12.2012 прийнято рішення № 45, яким вирішено надати в користування товариству з обмеженою відповідальністю «Мисливсько-рибальське господарство Миколаївського району» (надалі - третя особа-2) мисливські угіддя загальною площею 18515,8959 га, що розташовані у Миколаївському районі Миколаївській області, та запропоновано Миколаївському обласному управлінню лісового та мисливського господарства (надалі - третя особа-1) укласти договір з третьою особою-2.

Так, за твердженнями позивача, при прийняті рішення від 21.12.2012 № 45 відповідачем не було дотримано приписів ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», що призвело до порушення першочергового права позивача на отримання таких угідь у користування, а також достроково припинено рішення від 30.05.2012.

Відтак, за доводами позивача рішення Миколаївської обласної ради № 45 від 21.12.2012 було винесено раніше, ніж закінчився строк користування позивачем мисливськими угіддями за рішенням № 3 від 30.05.1997, а тому просить суд з урахуванням ч. 1 ст. 21 ЦК України визнати його незаконним та скасувати.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства і полювання визначаються Законом України «Про мисливське господарство і полюванн», згідно статті 1 якого мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства, а користувачами мисливських угідь можуть бути спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь.

Статтею 9 цього Закону передбачено, що до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, Київської та Севастопольських міських рад належить вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь.

Згідно статті 22 Закону України «Про мисливське господарство і полювання» мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженими з Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.

Статтею 15 Закону України «Про тваринний світ» також визначено, що до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольських міських, районних, сільських, селищних, міських, районних у містах (де вони створені) рад належить вирішення в установленому порядку питань щодо надання в користування мисливських угідь та рибогосподарських водних об'єктів.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Як роз'яснено в п.2 Президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» №02-5/35 від 26.01.200р., підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Так позивач в своїй позовній заяві зазначає, що відповідачем при винесенні оскаржуваного рішення було порушено переважне право позивача на користування мисливськими угіддями.

У відповідності до ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» переважне право на користування мисливськими угіддями мають власники та постійні користувачі земельних ділянок; користувачі мисливських угідь, які продовжують строк користування цими угіддями.

Частиною першою статті Закону України «Про мисливське господарство та полювання» визначено, що право користування мисливськими угіддями припиняється зокрема у разі закінчення строку користування.

Як вбачається із матеріалів справи, Рішенням Миколаївської обласної ради №3 від 30.05.1997 «Про надання мисливських угідь області у користування державним підприємства і громадським організаціям на 1997-2012 р.р.» вирішено надати в користування терміном на 15 років (1997 р до 2012 р. включно) мисливські угіддя області державним підприємствам і громадським організаціям для ведення мисливського господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати.

Згідно із ч. 1 ст. 254 зазначеного Кодексу строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 р. у справі N 6-24цс14).

Отже, враховуючи приписи наведених вище норм Цивільного кодексу України, суд зазначає про помилковість твердження позивача щодо строк дії рішення Миколаївської обласної ради №3 від 30.05.1997 закінчився лише 31.12.2012, в той час, як з урахуванням приписів ч. 1 ст. 254 ЦК України строк дії рішення закінчився у відповідні місяць і число останнього року цього строку, тобто 30.05.2012 року.

Також матеріалами справи підтверджується факт обізнаності позивача щодо закінчення строку дії рішення 30.05.2012 року, про що свідчить письмова переписка між позивачем та відповідачем протягом травня-червня 2012 року (належним чином завірені копії листів містяться в матеріалах справи).

Крім цього, за доводами відповідача, що підтверджується матеріалами справи, підставою для прийняття оскаржуваного рішення було подання Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 2504 від 07.12.2012, погодження обласної державної адміністрації № 4140/0105-30/3-12 від 14.12.2012, погодження територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища № 01-04/8681-04, а також власників (користувачів) земельних ділянок, (завірені копі зазначених документів містяться в матеріалах справи).

Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача до відповідача з клопотанням, поданням тощо стосовно виділення чи надання у користуванні мисливських угідь саме позивачу.

Також суду звертає увагу, що позивачем на надано жодних належних доказів того, що він має переважне право на користування мисливськими угіддями, що визначено приписами ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання».

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Вказаний обов'язок покладається на позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Позивачем доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачем його прав і охоронюваних законом інтересів, не надано, за таких обставин в задоволенні позовних вимог, з викладених у позові правових підстав, необхідно відмовити.

Крім того, суд з метою повного та всебічного встановлення обставин справи вважає за необхідне дослідити твердження відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності та відсутність поважних причин його пропуску.

Згідно із ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Тобто, обчислення строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду має здійснюватися саме з моменту виникнення спірних правовідносин, а саме з прийняття рішення відповідачем від 21.12.2012 № 45, отже перебіг строку розпочався з 21.12.2012 та три роки закінчуються 21.12.2015.

До Господарського суду міста Києва позивач звернувся з даним позовом 30.08.2016 про що свідчить штемпель поштового зв'язку на конверті, тобто з пропуском трьохрічного строку.

При цьому, посилання позивача про поважність причини пропуску строку звернення, що зазначені у позовній заяві не знаходять свого підтвердження.

Так, позивач зазначає, що однією із підстав поважності притичин пропуску, є розгляд спору у справі № 21-2926а15 (2а-2885/12/1470) за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Миколаївської обласної ради треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю «Придністровське 777», Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства, Веселинівське товариство мисливців та рибалок, Миколаївська обласна організація Українського товариства мисливців та рибалок, про скасування рішення. Остаточне рішення в цій справі було прийнято Верховним судом України, постановою від 11.11.2015 року постановлено, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 22 квітня 2015 року, постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2014 року та Миколаївського окружного адміністративного суду від 7 липня 2012 року скасувати, провадження в адміністративній справі закрити.

Як на підставі поважності пропуску строку, позивач вказує на звернення позивача з позовними вимогами до Миколаївського окружного адміністративного суду, ухвалою якого від 28.11.2014 № 814/3443/14 позовні вимоги було залишено без розгляду.

Проте, з такими доводами суд не погоджується, по-перше, у справі № 21-2926а15 (2а-2885/12/1470) предметом спору є оскарження рішення Миколаївської обласної ради від 23.03.2012 № 33, в той час як у даній справі оскаржується рішення Миколаївської обласної ради від 21.12.2012 № 45, по-друге, у справі № 21-2926а15 (2а-2885/12/1470) Миколаївська обласна організація Українського товариства мисливців і рибалок була учасником справі в якості третьої особи без самостійних вимог а не позивачем.

Також спростовуються доводи позивач щодо переривання строку позовної давності у зв'язку з поданням позову до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Так, відповідно до п. 4.2.2. постанови Пленуму Верховного суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні докази щодо поважності причин пропуску позовної давності.

Представником відповідача у поданій до суду заяві заявлено про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст..256 Цивільного кодексу України). Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Пунктами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивачів щодо спірного майна, про захист яких він просить суд у позові, відповідачами не порушено, і суд відмовляє позивачам у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 34, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Миколаївської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.11.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.