ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.11.16р. Справа № 904/8449/16

За позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Орджонікідзетеплоенерго", м. Покров (Орджонікідзе) Дніпропетровської області

про стягнення 2 196 993,86 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: головний юрисконсульт ОСОБА_1, довіреність № 139/16 від 01.02.2016;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулася до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Орджонікідзетеплоенерго" (далі - відповідач) про стягнення інфляційних нарахувань за період з 01.10.2013 по 31.05.2016 у сумі 2005602,91 грн та 3% річних за період з 31.10.2013 по 12.09.2016 у сумі 191390,95 грн, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору постачання природного газу № 06/10-2427-БО-3, укладеного між сторонами 20.12.2010, з урахуванням рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2013 № 904/8569/13.

Відповідач участь свого повноважного представника у засіданні суду не забезпечив та витребуваних судом документів не надав, у минулому судовому засіданні 10.10.2016 відповідач засобами факсового зв'язку надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату через знаходження його представника на лікарняному, однак в призначене 01.11.2016 судове засідання не надав жодних пояснень причин відсутності його представника та невиконання вимог ухвали суду, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового слухання, своїм правом на надання відзиву відповідач також не скористався.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

20.12.2010 дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - позивач, постачальник) та Орджонікідзевське міське комунальне підприємство "Орджонікідзетеплоенерго" (далі - відповідач, покупець) уклали договір №06/10-2427 БО-3 про закупівлю природного газу за державні кошти (далі договір), відповідно до умов якого постачальник зобовязався поставити покупцеві в період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року імпортований природний газ, а покупець зобовязався прийняти і оплатити природний газ в обсязі, зазначеному в п.1.2. цього договору (п.п.1.1., 1.2. договору).

Згідно з п.4.1. договору сторони погодили наступний порядок розрахунків:

- перша оплата в розмірі 34 відсотки від вартості запланованих місячних обсягів постачання проводиться не пізніше 10 числа місяця поставки;

- подальші оплати проводяться плановими платежами по 33 відсотки від вартості запланованих місячних обсягів постачання газу до 20 та 30 (31) числа місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу здійснюється на підставі акта приймання-передачі газу до 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідачу протягом січня-березня 2011 року природний газ на загальну суму 3 999 936,89 грн, що підтверджується актами передачі-приймання природного газу №117дн від 31.01.2011, №119дн від 28.02.2011, акт від 31.03.2011.

Проте, відповідач здійснив оплату за природний газ частково в сумі 878 000,00 грн та з порушенням строків, встановлених п.4.1. договору.

Таким чином, сума основного боргу відповідача перед позивачем становить 2 221 936,89 грн.

З огляду на що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2013 у справі № 904/8569/13, зміненим постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.02.2014, позов задоволено повністю та присуджено до стягнення з відповідача 2221936,89 грн основного боргу, 215950,85 грн пені за період з 11.02.2011 по 11.10.2011, 185723,59 грн 3% річних за період з 11.02.2011 по 31.10.2013, 68477,21 грн інфляційні збитки за період з лютого 2011 року по червень 2013 року та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Однак, в порушення виконання взятих на себе зобов'язань за договором щодо оплати основної заборгованості та примусового виконання рішення суду, відповідачем не була сплачена присуджена судом до стягнення сума заборгованості, що і стало причиною звернення позивача до суду з цим позовом.

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач нарахував та заявив до стягнення 191390,95 грн 3% річних за період з 31.10.2013 по 12.09.2016 та 2005602,91 грн інфляційних нарахувань за період з жовтня 2013 по травень 2016 включно, тобто за період, який виник після прийняття рішення господарським судом у справі № 904/8569/13, що є правом позивача.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Рішенням господарського суду у справі № 904/8569/13 підтверджено неналежне виконання відповідачем обумовлених договором строків оплати поставленого йому газу та встановлено наявну заборгованість у сумі 2221936,89 грн, яка не потребує доказування у цьому судовому процесі у відповідності до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи той факт, що вищевказане рішення суду не виконано відповідачем, судом встановлено, що має місце нарахування позивачем штрафних санкцій у вигляді 3% річних та інфляційних нарахувань на суму основного боргу.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 191390,95 грн 3% річних за період з 31.10.2013 по 12.09.2016 та 2005602,91 грн інфляційних нарахувань за період з жовтня 2013 року по травень 2016 року включно.

Перевіривши розрахунки нарахованих штрафних санкцій суд дійшов висновку, що інфляційні нарахування є обгрунтованими, вірними та підлягають задоволенню повністю, проте 3% річних нараховані позивачем не вірно, оскільки останній включив до заявленого у цій справі періоду день (31.10.2013), за який рішенням господарського суду у справі № 904/8569/13 вже було задоволено, суму присуджено до стягнення з відповідача із зазначенням, що 3% річних нараховані по 31.10.2016. Таким чином, суд здійснив власний розрахунок 3% річних за період з 01.11.2013 по 12.09.2016, сума за який складає 191210,65 грн, що і підлягає до стягнення.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у неналежному виконанні свого обовязку щодо оплати поставленого газу та належного виконання судового рішення, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення 191210,65 грн 3% річних та 2005602,91 грн інфляційних нарахувань, в решті позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, витрати на оплату судового збору покладаються на відповідача, як на сторону, з вини якої виник спір.

Отже, згідно ст. 49 ГПК України, суд витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 1377,89 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Орджонікідзевського міського комунального підприємства "Орджонікідзетеплоенерго" (53300, Дніпропетровська область, м. Покров, вул. Героїв України, буд. 5, ідентифікаційний код 02128106) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, пр. Шолуденка, буд. 1, ідентифікаційний код 31301827) 3% річних у сумі 191210,65 грн, інфляційних нарахувань у сумі 2005602,91 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 1377,89 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 07.11.2016.

Суддя ОСОБА_2