РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2016Справа №910/14841/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет"

до Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Чорноног Лариса Віталіївна

про визнання недійсним договору оренди

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача Матюшко В.В. (представник за довіреністю)

від відповідача Петренко І.В. (представник за довіреністю)

від третьої особи не з'явився

за участю: Балабан Ольга Федорівна (адвокатське посвідчення)

В судовому засіданні 01 листопада 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Факультет", 12.08.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою вих. № 12-08 від 12.08.2016 року до відповідача, Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок", про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 30.04.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційна фірма «Факультет» та Об'єднання профспілок, об'єднань профспілок у м. Києві «Київська міська рада профспілок», посвідченого Чорноног Ларисою Віталієвною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30.04.2015 року за реєстровим №612.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір оренди нерухомого майна від 30.04.2015 року суперечить нормам чинного законодавства, оскільки на момент укладання оскаржуваного правочину нежилий будинок (літ. А) по вул. Хрещатик, 16 не був введений в експлуатацію, тому оскаржуваний правочин підлягає визнанню судом недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 317, 769 Цивільного кодексу України. Позивач в обґрунтування недійсності оскаржуваного правочину посилається на обставини, встановлені в справі № 910/1127/16, тому в силу ст. 35 Господарського процесуального кодексу України повторного доказування не потребують.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2016 року порушено провадження у справі № 910/14841/16, розгляд справи призначено на 13.09.2016 року та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Чорноног Ларису Віталіївну.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року розгляд справи відкладено на 27.09.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 року судом, за клопотанням представників сторін, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, розгляд справи відкладено на 18.10.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2016 року розгляд справи відкладено на 01.11.2016 року.

Через відділ діловодства суду 31.10.2016 року від представника позивача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи б/н від 31.10.2016 року, яку було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 01.11.2016 року від представника позивача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи б/н від 01.11.2016 року, яку було долучено судом до матеріалів справи.

Через відділ діловодства суду 01.11.2016 року від представника відповідача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи, яку було долучено судом до матеріалів справи.

В судове засідання 01.11.2016 року представники сторін з'явились. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та дав пояснення по суті спору, а також заявив клопотання про витребування доказів та інформації від Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві та КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», проти клопотання про об'єднання судових справ № 910/14841/16 та № 910/17883/16 в одне провадження заперечив. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору, підтримав подане ним раніше клопотання про об'єднання судових справ № 910/14841/16 та № 910/17883/16 в одне провадження, а також підтримав клопотання про витребування доказів та інформації від Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві та КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

Розглянувши в судовому засіданні 01.11.2016 року подане позивачем клопотання про витребування доказів та інформації від Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві та КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

Дослідивши зміст поданого клопотання, суд відмовляє в його задоволенні, з огляду на його необґрунтованість та недоведеність, оскільки позивачем не вказано обставини, які можуть підтвердити ці докази, а наведені позивачем в клопотанні докази, які останній просить витребувати, вже досліджувались в рамках справи № 910/1127/16, встановлені обставини в якій стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Також, розглянувши в судовому засіданні 01.11.2016 року клопотання відповідача про об'єднання судових справ № 910/14841/16 та № 910/17883/16 в одне провадження, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 58 Господарського процесуального кодексу України, суддя має право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу, про що зазначається в ухвалі про порушення справи або в рішенні. За клопотанням сторін або з власної ініціативи суд об'єднує кілька вимог, що випливають з корпоративних відносин і пов'язані між собою підставою виникнення або поданими доказами.

У пункті 3.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 зазначено, що право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, надане також судді. При цьому останній вправі вирішувати питання про об'єднання лише тих заяв (справ), які перебувають в його провадженні. Однорідними можуть вважатися позовні заяви, які, пов'язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов'язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

При цьому, в п. 19 інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" від 29.09.2009 року № 01-08/530 визначено, що передбачене частиною другою статті 58 ГПК об'єднання кількох однорідних справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу ставиться законом у залежність від того, чи здійснюється розгляд відповідних справ одним і тим же суддею господарського суду. Таке об'єднання відбувається на загальних підставах.

У відповідності до приписів ст. 21 Господарського процесуального кодексу України визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації відповідних документів за принципом вірогідності, який враховує кількість справ, що перебувають у провадженні суддів, заборону брати участь у перегляді рішень для судді, який брав участь в ухваленні судового рішення, про перегляд якого порушується питання, перебування суддів у відпустці, на лікарняному, у відрядженні та закінчення терміну повноважень. Справи розподіляються з урахуванням спеціалізації суддів. Після визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи, внесення змін до реєстраційних даних щодо цієї справи, а також видалення цих даних з автоматизованої системи документообігу суду не допускається, крім випадків, установлених законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що подане відповідачем клопотання про об'єднання судових справ № 910/14841/16 та № 910/17883/16 в одне провадження задоволенню не підлягає, з огляду на те, що справа № 910/17883/16 та справа № 910/14841/16 знаходяться в провадженні різних суддів, тому чинним господарським процесуальним законодавством України не передбачено право судді самостійно об'єднати дані справи в одне провадження з урахуванням ще й того, що автоматизованою системою документообігу суду також не передбачено можливості такого об'єднання.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Разом з цим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет" (надалі - орендар, позивач) та Об'єднанням профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" (надалі - орендодавець, відповідач) укладено договір оренди нерухомого майна (надалі - договір оренди), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №612.

Відповідно до п. 1.1. договору оренди, орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове оплатне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення, що знаходяться у підвалі, на 1, частково на 2, 5, 6, 7, 8 поверхах нежилого будинку, загальною площею 2485,5 кв.м, зображені у технічному паспорті БТІ (додаток 1) та зазначені у Специфікації (додаток 2), що розташоване у нежилому будинку (літ. А) по вул. Хрещатик, 16 у м. Києві, який на праві власності зареєстрований за Київською міською радою профспілок на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням з питань майна Київської міської державної адміністрації 08.11.2000, що підтверджується довідкою БТІ НЖ-2014 №7899 від 28.10.2014 (далі - майно).

В п. 1.2. договору оренди визначено, що особливі властивості і недоліки майна на момент укладення цього договору, які відомі орендодавцеві і які можуть бути небезпечні для життя, здоров'я, майна орендаря, або інших осіб, або призвести до пошкодження майна під час користування ним, відомі орендарю.

Пунктом 1.3. договору оренди визначено, що майно належить орендодавцеві - Київській міській раді профспілок на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням з питань майна Київської міської державної адміністрації 08.11.2000 (наказ "Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна № 653-В від 06.11.2000), що зареєстровано Київським БТІ від 21.12.2000 в книзі 35-п за реєстровим № 3582-п, що підтверджується довідкою БТІ НЖ-2014 № 7899 від 28.10.2014.

Відповідно до п. 2.2. договору оренди, передача майна здійснюється уповноваженими представниками сторін і оформляється актом прийому-передачі. З моменту підписання акту прийому-передачі орендар має безперешкодний доступ до майна, а орендодавець зобов'язується не чинити орендарю перешкод у користуванні цим майном.

Майно передається в оренду з метою використання під офісні приміщення та для розміщення закладів харчування і торгівлі на умовах цього договору, в тому числі, здавання в суборенду на умовах цього договору (п. 1.5. договору оренди).

Термін дії оренди, у відповідності до п. 9.1.1. договору оренди, становить 5 (п'ять) років, що обчислюється з моменту передачі майна орендарю за актом прийому-передачі.

Пунктом 6.2.3. договору оренди передбачено, що орендар має право за погодженням із орендодавцем здавати майно в суборенду на строк, що не перевищує вказаний у п. 9.1. цього договору, надаючи орендодавцеві копії всіх укладених договорів протягом 3 (трьох) днів після їх підписання.

В подальшому, 02.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет" (орендар) та Приватним підприємством "Л' Кафа" (суборендар) укладено договір суборенди нерухомого майна, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В., зареєстрований в реєстрі за №818.

Позивач зазначає, що Приватне підприємство "Л' Кафа" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання договору суборенди нерухомого майна від 02.07.2015 року недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2016 року у справі № 910/1127/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2016 року, задоволено позовні вимоги Приватного підприємства "Л' Кафа" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет", визнано недійсним договір суборенди нерухомого майна від 02.07.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №818, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет", як орендарем та Приватним підприємством "Л' Кафа", як суборендарем про передачу в суборенду нежилого приміщення у підвалі та 1 (першому) поверсі, загальною площею 599 кв.м. (п'ятсот дев'яносто дев'ять квадратних метрів), відповідно до даних Технічного паспорту БТІ, яке є частиною нежилого будинку, за адресою: місто Київ, вул. Хрещатик (літера А), будинок 16; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет" на користь Приватного підприємства "Л' Кафа" судові витрати у розмірі 1378,00 грн.

Як вказує позивач, в рамках розгляду справи №910/1127/16 судами встановлено, що до 17.03.2000 року в підвалі нежитлового приміщення будинку №16 по вул. Хрещатик не існувало верхнього рівня, площею 119,5 кв.м., який було передано в суборенду позивачу. На зазначеному плані підвалу міститься штамп "Погашено" від 17.03.2000 у зв'язку із поточними змінами.

Після набуття Об'єднанням профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" (Свідоцтво про право власності на нежилий будинок Серія НБ №010003648 від 08.11.2000) права власності на будівлю за адресою: місто Київ, вулиця Хрещатик (літера А), будинок 16, КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 17.02.2009 року було виготовлено технічний план поверхів та план підвалу літера "А", відповідно до якого в підвалі нежитлового приміщення будинку №16 по вул. Хрещатик, також не було поділу підвалу на верхній та нижній рівні. Вказаний план підвалу літера "А" було "Погашено" лише 04.03.2016. Відтак, у плані підвалу літера "А", що існував на час набуття права власності на будівлю за адресою: місто Київ, вулиця Хрещатик (літера А), будинок 16 та у плані підвалу, який був виготовлений 17.02.2009, поділ підвалу літера "А" на нижній та верхній рівні було відсутнє. Отже, верхній рівень підвалу, площею 119,5 кв.м., який було передано в суборенду позивачу станом на час укладення договору суборенди від 02.07.2015, згідно із матеріалів інвентаризаційної справи, фактично не існував.

У відповідності до матеріалів інвентаризаційної справи, план поверху 1 літери "А" було погашено 17.03.2000 та після набуття Об'єднанням профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" права власності на будівлю за адресою: місто Київ, вулиця Хрещатик (літера А), будинок 16, КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 17.02.2009 року було виготовлено план першого поверху літера "А", який було погашено 04.03.2016.

Судами встановлено, що станом на час укладення спірного договору (02.07.2015 року) приміщення першого поверху будівлі за адресою: місто Київ, вулиця Хрещатик (літера А), будинок 16 існували в іншій конфігурації, ніж за планом першого поверху, який міститься у додатку №1 до договору суборенди, а плани інвентаризаційної справи відрізняються від планів, що надані Приватному підприємству "Л' Кафа" під час укладення договору суборенди.

В рамках розгляду справи 910/1127/16 судами також встановлено, що об'єкт нерухомості по вул. Хрещатик, 16 в м. Києві введений в експлуатацію у 1987 році, про що свідчить Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту від 28.08.1987, а свідоцтво Серія НБ № 010003648 про право власності на нежилий будинок площею 3109, яке розташоване за адресою: місто Київ, вул. Хрещатик, будинок 16, літера А, було видане Головним управлінням з питань майна 08.11.2000.

У період з 2009 року по 2016 рік власником будинку 16 літера А по вулиці Хрещатик було здійснено поділ підвалу на нижній та верхній (перший) рівні (тобто, створено верхній рівень підвалу), а також проведено перебудову першого поверху, яким, зокрема, змінено геометричні розміри першого поверху, проте в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про дотримання Об'єднанням профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" вимог містобудівного законодавства під час виконання будівельних робіт з перебудови підвалу та першого поверху будинку 16 літера А по вулиці Хрещатик. Жодної проектної документації, подання повідомлення до Державної архітектурно-будівельної інспекції України чи наявності дозвільної документації на проведення відповідних будівельних робіт, видачу якої здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю (декларації/дозволу) матеріали справи не містять.

Листом від 29.02.2016 року №10126-6/2902/05 Державною архітектурно-будівельною інспекцією у місті Києві повідомлено, що на підставі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", за результатами розгляду подання прокуратури Шевченківського району міста Києва про усунення порушень вимог містобудівного законодавства від 16.10.2014 №66-10538, та керуючись п. 14 Порядку №466 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві прийнято наказ від 16.10.2014 №2 "д" "Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт" згідно із яким було скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт: "Реконструкція нежитлових приміщень (в літ. А) по вул. Хрещатик, 16 в Шевченківському району м. Києва" від 25.07.2014 за №КВ 59. Будь-яких доказів в підтвердження того, що Державна архітектурно-будівельна інспекція України реєструвала документи на проведення будівельних робіт з перебудови підвалу та першого поверху у будинку 16 (літера А) по вулиці Хрещатик у м. Києві чи реконструкцію таких приміщень під заклади громадського харчування (мета договору суборенди), матеріали справи не містять.

У листі від 29.02.2016 року №10126-6/2902/05 Державна архітектурно-будівельна інспекція у місті Києві зазначила, що об'єкт будівництва із реконструкції нежитлових приміщень (в літ. А) на вул. Хрещатик, 16 Департаментом в експлуатацію не приймався.

Тобто, Приватному підприємству "Л' Кафа" передавались в суборенду приміщення (підвал верхній рівень літери "А", поверх І літери "А", зазначені у плані приміщень у додатку №1 до договору суборенди), які на час укладення договору суборенди не існували, дозвільні документи на будівельні роботи по орендованих приміщеннях були відсутні та відповідні приміщення в установленому порядку в експлуатацію не вводилися.

Позивач в обґрунтування недійсності оскаржуваного правочину посилається на обставини, встановлені в справі № 910/1127/16, тому в силу ст. 35 Господарського процесуального кодексу України повторного доказування не потребують.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що між сторонами не підписано акту прийому-передачі приміщень в оренду, але, всупереч умовам договору оренди нерухомого майна від 30.04.2015 року, позивач без належного погодження з відповідачем уклав договори суборенди та передав у користування приміщення третім особам, які, орендуючи приміщення у позивача, сплачують йому орендну плату. Відповідач вказує, що дії позивача є неприпустимі, оскільки, будівлю не було введено в експлуатацію та не було підписано акту прийому-передачі приміщень будівлі в оренду.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Судом встановлено, що договір оренди нерухомого майна від 30.04.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційна фірма «Факультет» та Об'єднання профспілок, об'єднань профспілок у м. Києві «Київська міська рада профспілок», посвідчений Чорноног Ларисою Віталієвною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30.04.2015 року за реєстровим №612 вчинено в письмовій формі, підписано представниками обох сторін та скріплено печатками підприємств, а також судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов оскаржуваного правочину, а отже, за висновками суду, спірний правочин було вчинено 30.04.2015 року, що фактично не заперечувалось сторонами.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 331 Цивільного кодексу України визначено, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

За змістом статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приписи п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до положень абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Суд зазначає, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є обов'язковою для застосування в силу приписів ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до положень статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Так, судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2016 року у справі № 910/1127/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2016 року, задоволено позовні вимоги Приватного підприємства "Л' Кафа" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет", визнано недійсним договір суборенди нерухомого майна від 02.07.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №818, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет", як орендарем та Приватним підприємством "Л' Кафа", як суборендарем про передачу в суборенду нежилого приміщення у підвалі та 1 (першому) поверсі, загальною площею 599 кв.м. (п'ятсот дев'яносто дев'ять квадратних метрів), відповідно до даних Технічного паспорту БТІ, яке є частиною нежилого будинку, за адресою: місто Київ, вул. Хрещатик (літера А), будинок 16; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет" на користь Приватного підприємства "Л' Кафа" судові витрати у розмірі 1378,00 грн.

В рамках розгляду справи №910/1127/16 судами встановлено, що до 17.03.2000 року в підвалі нежитлового приміщення будинку №16 по вул. Хрещатик не існувало верхнього рівня, площею 119,5 кв.м., який було передано в суборенду позивачу. На зазначеному плані підвалу міститься штамп "Погашено" від 17.03.2000 у зв'язку із поточними змінами.

Після набуття Об'єднанням профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" (Свідоцтво про право власності на нежилий будинок Серія НБ №010003648 від 08.11.2000) права власності на будівлю за адресою: місто Київ, вулиця Хрещатик (літера А), будинок 16, КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 17.02.2009 року було виготовлено технічний план поверхів та план підвалу літера "А", відповідно до якого в підвалі нежитлового приміщення будинку №16 по вул. Хрещатик, також не було поділу підвалу на верхній та нижній рівні. Вказаний план підвалу літера "А" було "Погашено" лише 04.03.2016. Відтак, у плані підвалу літера "А", що існував на час набуття права власності на будівлю за адресою: місто Київ, вулиця Хрещатик (літера А), будинок 16 та у плані підвалу, який був виготовлений 17.02.2009, поділ підвалу літера "А" на нижній та верхній рівні було відсутнє. Отже, верхній рівень підвалу, площею 119,5 кв.м., який було передано в суборенду позивачу станом на час укладення договору суборенди від 02.07.2015, згідно із матеріалів інвентаризаційної справи, фактично не існував.

У відповідності до матеріалів інвентаризаційної справи, план поверху 1 літери "А" було погашено 17.03.2000 та після набуття Об'єднанням профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" права власності на будівлю за адресою: місто Київ, вулиця Хрещатик (літера А), будинок 16, КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 17.02.2009 року було виготовлено план першого поверху літера "А", який було погашено 04.03.2016.

Крім того, судами в рамках розгляду справи № 910/1127/16 також встановлено, що станом на час укладення спірного договору (02.07.2015 року) приміщення першого поверху будівлі за адресою: місто Київ, вулиця Хрещатик (літера А), будинок 16 існували в іншій конфігурації, ніж за планом першого поверху, який міститься у додатку №1 до договору суборенди, а плани інвентаризаційної справи відрізняються від планів, що надані Приватному підприємству "Л' Кафа" під час укладення договору суборенди.

Об'єкт нерухомості по вул. Хрещатик, 16 в м. Києві введений в експлуатацію у 1987 році, про що свідчить Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту від 28.08.1987, а свідоцтво Серія НБ № 010003648 про право власності на нежилий будинок площею 3109, яке розташоване за адресою: місто Київ, вул. Хрещатик, будинок 16, літера А, було видане Головним управлінням з питань майна 08.11.2000.

У період з 2009 року по 2016 рік власником будинку 16 літера А по вулиці Хрещатик було здійснено поділ підвалу на нижній та верхній (перший) рівні (тобто, створено верхній рівень підвалу), а також проведено перебудову першого поверху, яким, зокрема, змінено геометричні розміри першого поверху, проте в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про дотримання Об'єднанням профспілок, організацій профспілок у м. Києві "Київська міська рада профспілок" вимог містобудівного законодавства під час виконання будівельних робіт з перебудови підвалу та першого поверху будинку 16 літера А по вулиці Хрещатик. Жодної проектної документації, подання повідомлення до Державної архітектурно-будівельної інспекції України чи наявності дозвільної документації на проведення відповідних будівельних робіт, видачу якої здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю (декларації/дозволу) матеріали справи не містять.

Листом від 29.02.2016 року №10126-6/2902/05 Державною архітектурно-будівельною інспекцією у місті Києві повідомлено, що на підставі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", за результатами розгляду подання прокуратури Шевченківського району міста Києва про усунення порушень вимог містобудівного законодавства від 16.10.2014 №66-10538, та керуючись п. 14 Порядку №466 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві прийнято наказ від 16.10.2014 №2 "д" "Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт" згідно із яким було скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт: "Реконструкція нежитлових приміщень (в літ. А) по вул. Хрещатик, 16 в Шевченківському району м. Києва" від 25.07.2014 за №КВ 59. Будь-яких доказів в підтвердження того, що Державна архітектурно-будівельна інспекція України реєструвала документи на проведення будівельних робіт з перебудови підвалу та першого поверху у будинку 16 (літера А) по вулиці Хрещатик у м. Києві чи реконструкцію таких приміщень під заклади громадського харчування (мета договору суборенди), матеріали справи не містять.

У листі від 29.02.2016 року №10126-6/2902/05 Державна архітектурно-будівельна інспекція у місті Києві зазначила, що об'єкт будівництва із реконструкції нежитлових приміщень (в літ. А) на вул. Хрещатик, 16 Департаментом в експлуатацію не приймався.

Тобто, Приватному підприємству "Л' Кафа" передавались в суборенду приміщення (підвал верхній рівень літери "А", поверх І літери "А", зазначені у плані приміщень у додатку №1 до договору суборенди) на час укладення договору суборенди не існували, дозвільні документи на будівельні роботи по орендованих приміщеннях були відсутні та відповідні приміщення в установленому порядку в експлуатацію не вводилися.

Втім, постановою Вищого господарського суду України від 19.10.2016 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет" задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 07 квітня 2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14 липня 2016 року у справі за №910/1127/16 скасовано та постановлено нове рішення, яким позов Приватного підприємства "Л'Кафа" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет" про визнання недійсним договору суборенди нерухомого майна від 02.07.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №818, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет", як орендарем, та Приватним підприємством "Л' Кафа", як суборендарем, про передачу в суборенду нежилого приміщення у підвалі та першому поверсі, загальною площею 599 м2, відповідно до даних технічного паспорту БТІ, яке є частиною нежилого будинку, за адресою: місто Київ, вул. Хрещатик (літера А), будинок 16 залишено без задоволення; стягнуто з Приватного підприємства "Л'Кафа" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет" відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1515,80 грн. та 1653,60 грн. за подання касаційної скарги.

В поставові від 19.10.2016 року Вищий господарський суд України встановив, що зі змісту умов договору оренди та спірного договору суборенди випливає, що відповідачу (Товариству з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Факультет") були відомі дійсні відомості щодо переданих в суборенду нежитлових приміщень у підвалі та на 1-му (першому) поверсі, загальною площею 599 м2, у будинку 16 (літера А) по вул. Хрещатик у м. Києві, характеристики вказаних приміщень, а також їх недоліки і надання ним позивачу (Приватному підприємству "Л'Кафа") неправдивих планів приміщень (підвалу та першого поверху) свідчить про наявність умислу в його діях. Задовольняючи позов, місцеві господарські суди дійшли помилкового висновку про те, що передані у суборенду позивачу приміщення згідно матеріалів інвентаризаційної справи фактично не існували, є помилковими, оскільки приміщення якраз фактично існували, але не були прийняті в експлуатацію в установленому законом порядку.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено,що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, з огляду на те, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2016 року у справі № 910/1127/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2016 року, яким позивач обгрунтовує недійсність оскаржуваного правочину скасоване постановою Вищого господарського суду України від 19.10.2016 року, тобто фактично не існує, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати третій особі у справі 910/14841/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 04.11.2016 року.

Суддя О.С. Комарова