ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року Справа № 920/197/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді:Алєєва І.В. (доповідач), Дроботова Т.Б., Рогач Л.І.
за участю представників:
від позивача:Пронюк В.Я., дов. №14-182 від 15.07.2014р.;
від відповідача:Замкова М.О., дов. №30/387 від 30.12.2015р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз"
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.08.2016р.
у справі господарського суду№920/197/16 Сумської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз"
простягнення 2 776 872,67грн.
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Сумської області від 25.04.2016р. у справі №920/197/16 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 15.08.2016р. у справі №920/197/16 вищезазначене рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове рішення, яким частково задоволені позовні вимоги. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1533874,83грн. - пені, 119564,65грн. - 3% річних, 974028,59грн. - інфляційних втрат. В інший частині позову відмовити. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Сумигаз", з прийнятою постановою суду апеляційної інстанції не погодився та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 21.10.2016р. зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши доводи з цього приводу, викладені в касаційній скарзі, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз".

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, між сторонами укладений договір №03/120/13-В на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013р. (зі змінами в редакції додаткових угод №№1-19), відповідно до умов якого позивач зобов'язується передати у власність відповідача у 2013 році природний газ, а останній, в свою чергу, зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Відповідно до п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 3.4 договору сторони погодили, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, відповідач зобов'язується надати позивачу підписані та скріплені печаткою відповідача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість. Позивач не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язаний повернути відповідачу один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно із п. 6.1 договору (в редакції додаткової угоди №4 від 31.12.2013р.) оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу.

На виконання взятих на себе зобов'язань за договором, позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 12 490 542,28грн. що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

Остаточні розрахунки за поставлений позивачем природний газ відповідач в порядку п. 6.1 договору (в редакції Додаткової угоди №4) повинен був здійснювати до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу, на підставі відповідного акта приймання-передачі природного газу.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що на момент подання позову відповідачем в повному обсязі сплачено суму основного боргу, проте розрахунки проводились несвоєчасно, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем порушені умови договору в частині повернення відповідачу підписаних актів приймання-передачі газу, а за змістом п.п. 3.4, 6.1 договору купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013р. №03/120/13-В, право на проведення остаточних розрахунків у покупця виникає лише за умови повернення акта приймання-передачі газу, в зв'язку з тим, що позивач не надав доказів повернення відповідачу актів приймання-передачі газу, тому порушення грошового зобов'язання відсутнє та виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора.

Між тим, з таким висновком не погодилась апеляційна інстанція з огляду на приписи ст. 526 та ч. 1 ст. 530 ЦК України, відповідно до яких, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 та ст. 629 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 692 ЦК України встановлено обов'язок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Апеляційним судом встановлено, що спір між сторонами виник в зв'язку з тим, що позивач (продавець) та відповідач (покупець) по-різному тлумачать зміст пунктів 3.4 та 6.1 договору та неоднаково трактують термін виконання зобов'язання з оплати щомісячно поставленого газу.

Відповідно до ч. 3 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України у разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Пунктом 6.1 договору визначено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу.

Зазначений пункт договору узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 692 ЦК України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, пунктом 6.1 договору визначений конкретний строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ - до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, що відповідає приписам ч. 1 ст. 530 ЦК України, не містить жодних застережень щодо настання обов'язку відповідача з оплати газу протягом певного терміну після підписання позивачем акта приймання-передачі газу чи після повернення одного примірника оригінала акта покупцю.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до п. 3.4 договору акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту п. 6.1 цього договору, тому суд дійшов висновку, що несвоєчасне підписання продавцем актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу, тобто настання обов'язку з оплати спожитого газу не обумовлюється моментом підписання вказаних актів.

Умови вищезазначеного договору не містять жодних застережень щодо можливості відліку 20-денного строку оплати з дня підписання акта приймання-передачі газу чи з дня одержання підписаного акта покупцем, тому час підписання сторонами відповідного акта не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобов'язанням відповідача.

З огляду на зазначене, апеляційна інстанція дійшла вірного висновку, що місцевий господарський суд без врахування приписів ч. 1 ст. 530 та ч. 1 ст. 692 ЦК України, помилкового визнав прострочення підписання позивачем актів приймання-передачі газу з 01.01.2013р. по 30.04.2015р. та їх несвоєчасного повернення відповідачу (з недотриманням 8-денного терміну, передбаченого п. 3.4 договору, підставою для встановлення іншого строку платежу за поставлений газ).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Проте, згідно із п. 4.1 договору сторони погодили, що кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показниками комерційних вузлів обліку газу покупця.

Апеляційною інстанцією зазначено, що прострочення оформлення окремих актів приймання-передачі газу не може змінювати конкретний строк оплати, визначений п. 6.1 договору, оскільки акти приймання-передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, а виходячи з показників своїх комерційних вузлів обліку газу, відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з постачальником, незважаючи на несвоєчасне підписання позивачем актів з 01.01.2013р. по 30.04.2015р.

Матеріали справи свідчать про відсутність спору між сторонами щодо фактичних обсягів та строків щомісячної поставки газу протягом з 01.01.2013р. по 30.04.2015р.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що з покупця за порушення термінів оплати поставленого товару стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Апеляційний господарський суд, перевіривши правильність нарахування штрафних санкцій дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення пені у розмірі 1533874,83грн., інфляційних втрат - 974028,59грн. та 3% річних - 119564,65грн.

В силу приписів ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи місцевим господарським судом та під час здійснення апеляційного провадження.

Щодо викладених в касаційній скарзі інших доводів, то вони вже були обґрунтовано спростовані судом апеляційної інстанції, і колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваній постанові мотивами відхилення доводів скаржника, у зв'язку з чим підстави для скасування постанови Харківського апеляційного господарського суду від 15.08.2016р. у справі №920/197/16 відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.08.2016р. у справі №920/197/16 залишити без змін, а касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" - без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя Т.Б. Дроботова
Суддя Л.І. Рогач