ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року Справа № 904/3893/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Попікової О.В.,

Самусенко С.С.

перевіривши у відкритому судовому засіданні касаційну

скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця"

на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29 серпня 2016 року

у справі № 904/3893/16

господарського суду Дніпропетровської області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоімпекс", філія "Збагачувальна фабрика "Дзержинська"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця"

про стягнення 7 577,62 грн.

за участю представників

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОІМПЕКС", філія "Збагачувальна фабрика "Дзержинська" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" про стягнення збитків у розмірі 7 577,62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем, як перевізником, свого обов'язку із забезпечення схоронності переданого йому до перевезення вантажу, внаслідок чого позивачу, були спричинені збитки у розмірі 7 577,62 грн. вартості недостачі вантажу, з урахуванням норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року (суддя Золотарьова Я.С.) в задоволенні позову відмовлено у зв'язку із пропуском шестимісячного строку позовної давності.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29 серпня 2016 року (судді Іванов О.Г., Чус О.В., Джихур О.В.) рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у справі № 904/3893/16 скасовано. Прийнято нове рішення, яким стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОІМПЕКС" збитки у розмірі 7 577,62 грн.

Не погодившись з зазначеною постановою Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29 серпня 2016 року та залишити в силі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року.

В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у березні 2015 року зі станції Кривий Торець Донецької залізниці товариство з обмежено відповідальністю "Енергоімпекс" (відправник) здійснило відправлення вагонів №№ 62111067, 55120463, 56332919, 52229879, 53534657 навантажених кам'яним вугіллям згідно залізничних накладних №№ 50405463, 50414069, 50383181 на станцію Енергодар Придніпровської залізниці, одержувач ДТЕК Запорізька ТЕС.

Під час проходження вагонів через станцію Енергодар Придніпровської залізниці на підставі п. 24 Статуту Залізниць України, залізницею проведено перевірку маси вантажу, під час якої було виявлено, що маса вантажу у вищезазначених вагонах не відповідає масі, зазначеній відправником у накладних та складено комерційні акти: РА № 006677/234 від 29 березня 2015 року (а.с.16).,РА № 006676/233 від 29 березня 2015 року (а.с.17), РА № 006680/237 від 31 березня 2015 року (а.с.18), РА № 006681/238 від 31 березня 2015 року (а.с.19), РА № 006670/227 від 28 березня 2015 року (а.с.20).

Зокрема, як свідчать вищезазначені комерційні акти, за результатами проведеної перевірки було виявлено різницю маси вантажу у вагонах:

- № 62111067 встановлено, що зазначена у накладній маса вантажу складає 70 000 кг, а фактично маса вантажу становить 68 200 кг, що на 1800 кг менше, ніж зазначено у накладній № 50405463, про що станцією Енергодар Придніпровської залізниці складено комерційний акт РА № 006677/234 від 29 березня 2015 року (а.с.16), в якому, зокрема, зазначено, що під час комерційного огляду в вагоні виявлено: навантаження насипом, на рівні бортів, укатана катком, маркована 3 повздовжніми борознами, над 1 люком виїмка довжиною1,0 м, шириною вагону, глибиною 0,3 м. У місті виїмки маркування відсутнє. Течі вантажу немає. В технічному відношенні вагон справний.

- № 55120463 встановлено, що зазначена у накладній маса вантажу складає 70 000 кг, а фактично маса вантажу складає 68 500 кг, що на 1 500 кг менше, ніж зазначено у накладній 50405463, про що станцією Енергодар Придніпровської залізниці складено комерційний акт РА № 006676/233 від 29 березня 2015 року (а.с.17), в якому, зокрема, зазначено, що під час комерційного огляду в вагоні виявлено: навантаження насипом, на рівні бортів, укатана катком, маркована 3 повздовжніми борознами, ліворуч за рухом потягу над 4,5,6,7 люками впродовж борту виїмки довжиною 6,5 м, шириною 0,5 м, глибиною 0,5 м. У місті виїмки маркування відсутнє. Течі вантажу немає. В технічному відношенні вагон справний.

- № 56332919 встановлено, що зазначена у накладній маса вантажу складає 69 000 кг, а фактична маса вантажу становить 67 800 кг, що на 1 200 кг менше, ніж зазначено у накладній № 50414069, про що станцією Енергодар Придніпровської залізниці складено комерційний акт РА № 006680/237 від 31 березня 2015 року (а.с.18), в якому, зокрема, зазначено, що під час комерційного огляду в вагоні виявлено: навантаження насипом, вище бортів 10-15 см., укатана катком, маркована 3 повздовжніми смугами, ліворуч за рухом потягу над 2,3 люками виїмки довжиною 1,5 м, шириною 0,7 м, глибиною 0,7 м. У місті виїмки маркування відсутнє. Течі вантажу немає. В технічному відношенні вагон справний.

- № 52229879 встановлено, що зазначена у накладній маса вантажу складає 70000 кг, а фактично маса вантажу складає 68 200 кг., що на 1800 кг. менше, ніж зазначено у накладній № 50414069, про що станцією Енергодар Придніпровської залізниці складено комерційний акт РА № 006681/238 від 31 березня 2015 року (а.с.19), в якому, зокрема, зазначено, що під час комерційного огляду в вагоні виявлено: навантаження насипом, вище бортів 10-15 см., укатана катком, маркована 3 повздовжніми смугами, ліворуч за рухом потягу над 4 люком виїмка довжиною 1,0 м, шириною 1,0 м, глибиною 0,7 м., над 6 люком виїмка довжиною 1,0 м, шириною 0,5м, глибиною 0,5 м. У місті виїмки маркування відсутнє. Течі вантажу немає. В технічному відношенні вагон справний.

- № 53534657 встановлено, що зазначена у накладній маса вантажу складає 65 000 кг, а фактично маса вантажу складає 62 900 кг, що на 2100 кг. менше, ніж зазначено у накладній № 50383181, про що складено комерційний акт РА № 006670/227 від 28 березня 2015 року (а.с.20), в якому, зокрема, зазначено, що під час комерційного огляду в вагоні виявлено: навантаження насипом, нижче бортів на 15-20 см., укатана катком, маркована 3 повздовжніми смугами, праворуч за рухом потягу над 2,3 люками виїмки довжиною 2,0 м, шириною 0,6 м, глибиною 0,5 м. У місті виїмки маркування відсутнє. Двері люка закриті. Течі вантажу немає. В технічному відношенні вагон справний.

У результаті виявленої недостачі позивач просив стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" збитки у розмірі вартості сплаченої, але як не отриманої продукції у сумі 7577,62 грн.

Статтею 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі статтею 908 Цивільного кодексу України, передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Стаття 3 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлює, що нормативні документи, які визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту та комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України, є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статут залізниць України, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 року зі змінами та доповненнями, внесеними Постановами Кабінету Міністрів України №1510 від 11.10.2002 року та № 1973 від 25.12.2002 року (далі - Статут залізниць України), визначає обов'язки, права та відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Відповідно до частини 1 статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (частини 1, 2, 3 статті 909 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до п. 6 Статуту залізниць України, накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

За договором залізничного перевезення вантажу, згідно з п.п. 1 п. 22 Статуту залізниць України, залізниця зобов'язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов'язується сплатити за перевезення встановлену плату.

Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Дата приймання і видачі вантажу засвідчується на накладній календарним штемпелем станції. У разі проведення митного контролю дата видачі вантажу ставиться після закінчення митних операцій (п.п. 1, 2, 3 п. 23 Статуту залізниць України).

За статтею 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Відповідно до пункту 9 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 28.05.2002 року № 334, у комерційному акті детально описуються стан вантажу або багажу і обставини, за яких виявлена незбереженість, а також обставини, які могли бути причиною виникнення незбереженості вантажу, багажу чи вантажобагажу. Ніякі припущення та висновки про причини незбереженості або про вину відправника і залізниці до акта не вносяться. Усі графи бланка акта мають бути заповнені. Не дозволяється проставляння рисок та лапок замість повторення необхідних даних. У комерційному акті зазначається, чи правильно навантажений, розміщений і закріплений вантаж, а також про наявність та стан захисного маркування для вантажів, що перевозяться у відкритих вагонах. У разі неправильного завантаження, розміщення, закріплення вантажу в акті зазначається, яке порушення було допущено. Особи, які склали або підписали комерційний акт або акт загальної форми, що містить дані, які не відповідають дійсності, несуть установлену законодавством відповідальність.

Так, комерційні акти РА № 006677/234 від 29.03.2015 року, РА № 006676/233 від 29.03.2015 року, РА № 006680/237 від 31.03.2015 року, РА № 006681/238 від 31.03.2015 року, РА № 006670/227 від 28.03.2015 року засвідчують невідповідність маси вантажу.

Відповідно до п. 114 Статуту залізниць України, залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу (ст. 115 Статуту).

Згідно з ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало; перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до частини 3 статті 314 Господарського кодексу України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Ст.110 Статуту залізниць України встановлено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству; обов'язки збереження, супроводження та охорони особливо цінних та небезпечних вантажів, перелік яких встановлюється Правилами, покладаються на відправника.

Відповідно до ст.31 Статуту залізниця зобов'язана подавати під завантаження справні, придатні для перевезення відповідного вантажу, очищені від залишків вантажу, сміття, реквізиту, а у необхідних випадках - продезінфіковані вагони та контейнери.

Відповідно до ч.1 ст.114 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме:

- за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі;

- за втрату вантажу, який здано до перевезення з оголошеною вартістю, - у розмірі оголошеної вартості, а якщо залізниця доведе, що оголошена вартість перевищує дійсну, - у розмірах дійсної вартості;

- за псування і пошкодження - у розмірах тієї суми, на яку було знижено його вартість.

Відповідно до п. 27 Правил видачі вантажів вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить 1 % маси, зазначеної в перевізних документах, зокрема при перевезення мінерального палива.

Позивач розрахував вартість шкоди, спричиненою внаслідок нестачі, проведеної з урахуванням норм відповідно до Правил видачі вантажів, що складає 7577,62 грн.:

- у вагоні № 62111067 маса нетто при відправлені складає 70000 кг: норма нестачі 70000 х 1 % = 700 кг. Відповідальна нестача 1800кг - 700кг = 1100 кг х 1521,28 грн. (ціна за тону з ПДВ згідно довідки а.с. 21) - розмір нестачі складає 1673,41 грн.;

- у вагоні № 55120463 маса нетто при відправлені складає 70 000 кг: норма нестачі 70 000 х 1 % = 700кг. Відповідальна нестача 1500кг - 700 кг = 800 кг х 1521,28 грн. (ціна за тону з ПДВ згідно довідки а.с. 21) - розмір нестачі складає 1217,02 грн.;

- у вагоні № 56332919 маса нетто при відправлені складає 69 000 кг: норма нестачі 69 000 х 1 % = 690кг. Відповідальна нестача 1200кг - 690кг = 510 кг х 1521,28 грн. (ціна за тону з ПДВ згідно довідки а.с.21) - розмір нестачі складає 775,85 грн.;

- у вагоні № 52229879 маса нетто при відправлені складає 70 000кг: норма нестачі 70 000 х 1 % = 700кг. Відповідальна нестача 1800кг - 700кг = 1100кг х 1521,28 грн. (ціна за тону з ПДВ згідно довідки а.с. 21) - розмір нестачі складає 1673,41 грн.;

- у вагоні № 53534657 маса нетто при відправлені складає 65000 кг: норма нестачі 65000 х 1 % = 650 кг. Відповідальна нестача 2100кг - 650кг =1450 кг х 1543,40 грн. (ціна за тону з ПДВ згідно довідки а.с. 22) - розмір нестачі складає 2237,93 грн.

Оскільки спірні вагони були прийнятий залізницею для перевезення без зауважень до вантажовідправника, відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі вантажоотримувачу, в силу п. 110 Статуту залізниць України, покладається на залізницю, тобто відповідача.

Таким чином, з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи господарським судом зроблено правильний висновок про те, що відповідальність за вагову недостачу вугільної продукції, зокрема, вугілля кам'яного, підлягає покладенню на відповідача.

Існують підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача збитків в сумі 7 577,62 грн.

Суд першої інстанції встановивши порушене право позивача відмовив у задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги зазначив, що заява відповідача про сплив строку позовної давності не приймається до уваги, оскільки не впливає на порядок обчислення позовної давності, адже визначений законом строк, в межах якого особа має право звернутися з позовом до суду не може поглинатися строком на реалізацію нею права на досудове врегулювання спору.

В обґрунтування своєї позиції суд апеляційної інстанції зазначив, що звернення з позовом до залізниці після спливу шестимісячного строку, передбаченого для пред'явлення претензії і строку її розгляду не суперечить положенням ст.315 Господарського кодексу України, оскільки відповідно до ч.4 ст.315 Господарського кодексу України строк позовної давності в даній справі не був пропущений позивачем, оскільки його початком є день закінчення строку, встановленого для відповіді на претензію. Суд апеляційної інстанції в обгрунтування своєї позиції послався на аналогічну, на його думку, правову позицію у постанові Верховного суду України від 19 квітня 2012 року у справі № 10-26/166-10-4300 та постанові Вищого господарського суду України від 05 червня 2014 року у справі № 916/2301/13.

Колегія суддів Вищого господарського суду України з зазначеним висновком не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частина 1 ст.261 Кодексу, яка є загальною нормою, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 257 Кодексу визначено загальну позовну давність тривалістю у три роки, однак, в силу приписів ст.258 цього ж Кодексу для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, зокрема, скорочена порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 3 ст.925 Кодексу, яка є спеціальною нормою, визначено, що до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Ст.136 Статуту залізниць України передбачено, що позови до залізниць можуть бути пред'явлені у шестимісячний термін, що обчислюється відповідно до вимог ст.134 цього Статуту, яким передбачено також і шестимісячний строк для пред'явлення претензії.

Ч.ч.2, 3, 4 ст.315 Господарського кодексу України передбачено, що претензії можуть пред'являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п'яти днів.

Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців.

Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді.

Згідно з п.4.7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у визначенні перебігу позовної давності за позовами до перевізників, що випливають з договорів перевезення вантажів, слід враховувати таке: якщо до подання позову позивач скористався своїм правом на пред'явлення перевізникові претензії, шестимісячний строк позовної давності починається з дня одержання відповіді на претензію або закінчення строку, встановленого для такої відповіді (частина четверта статті 315 Господарського кодексу України; оскільки дотримання претензійного порядку не є обов'язковим, то у вирішенні питання про початок перебігу строку позовної давності в розумінні цієї норми Господарського кодексу України слід виходити з того, що такий перебіг починається після закінчення строку пред'явлення претензії і строку її розгляду (частини друга і третя статті 315 Господарського кодексу України), незалежно від того, чи пред'являлася відповідна претензія до перевізника.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне зазначити наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОІМПЕКС", філія "Збагачувальна фабрика "Дзержинська звернулось до господарського суду з позовом у травні 2016 року за захистом свого порушеного права у березні 2015 року, як зазначалось вище, порушене право позивач обґрунтовує складеними в кінці березня 2015 року комерційними актами (РА № 006677/234 від 29 березня 2015 року (а.с.16).,РА № 006676/233 від 29 березня 2015 року (а.с.17), РА № 006680/237 від 31 березня 2015 року (а.с.18), РА № 006681/238 від 31 березня 2015 року (а.с.19), РА № 006670/227 від 28 березня 2015 року (а.с.20)).

У відповідності до ч. 3 ст. 925 Цивільного Кодексу України, до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів), оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОІМПЕКС", філія "Збагачувальна фабрика "Дзержинська" звернулась з позовом до господарського суду після спливу однорічного строку з моменту порушення її права (після березня 2016 року), а відповідачем у справі заявлено про застосування строку позовної давності (а. с. 30, 31), то у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності зі статтею 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленою господарським судом. Проте постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам не відповідає, а тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, з залишенням в силі рішення господарського суду Дніпропетровської області.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" задовольнити.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29 серпня 2016 року скасувати.

3. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у справі № 904/3893/16 залишити без змін.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді О. В. Попікова

С. С. Самусенко