КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2016 р. Справа№ 910/6900/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Гончарова С.А.

Іоннікової І.А.

За участі представників:

від позивача: Хуторянець О.В. - представник

від відповідача: Яковлєв С.Г. - директор

розглянувши апеляційну скаргу Товариства обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Фактор» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 року у справі №910/6900/16 (суддя: Босий В.П.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у АТ «Банк «Фінанси та Кредит»

до Товариства обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Фактор»

про стягнення 296 916,39 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Фактор» про стягнення 296 916,39 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 29.06.2016, з Товариства обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Фактор» на користь Публічного акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість по кредиту у розмірі 181 019,73 грн., заборгованість по простроченим процентам за кредитом у розмірі 50 970,62 грн., пеню у розмірі 37 926,04 грн. та судовий збір у розмірі 4 048,74 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Фактор» 14.06.2016 звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 у справі № 910/6900/16 скасувати та прийняти нове рішення, про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте на підставі не повно і не всебічно з'ясованих обставин, що мають значення для справи, недоведених обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 10.08.2016.

Представник позивача 01.08.2016 через відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

02.08.2016 від представника відповідача надійшло клопотання про витребування додаткових доказів.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Тарасенко К.В. у відпусті, судове засідання 10.08.2016 не відбулось.

З виходом судді Тарасенко К.В. з відпустки, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2016 розгляд справи призначено на 12.10.2016.

Представники сторін у судове засідання 12.10.2016 з'явились та надали пояснення по суті спору.

Розглянувши заявлене позивачем клопотання про витребування додаткових доказів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання відповідач зазначає, що витребувані докази, а саме: письмові заявки позичальника будуть підтвердженнями видачі кредитних коштів.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що позивачем до відзиву на апеляційну скаргу було долучено належним чином завірені письмові заявки про надання коштів згідно договору про відновлювальну кредитну лінію № 1520-14 від 19.08.2014, а також меморіальні ордери на перерахування коштів на виконання кредитної угоди № 1520-14 від 19.08.2014, крім того, вимагаючи витребування розрахунку заборгованості, відповідач не обґрунтував чому розрахунок заборгованості долучений до позовної заяви не може бути врахований при розгляді спору, у свою чергу, відповідачем не надано контр розрахунку.

Наведені обставини свідчать, що підстави для задоволення клопотання про витребування доказів судом апеляційної інстанції відсутні, а клопотання задоволенню не підлягає у зв'язку з необґрунтованістю.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

19.08.2014 р. між Банком та Товариством (позичальник) був укладений договір про відновлювальну кредитну лінію №1520-14 (надалі - Договір), за змістом п. 1.1 якого банк відкриває позичальникові відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 550 000,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти згідно з графіком зниження ліміту кредитної лінії (додаток №1 до цього договору) з кінцевим строком погашення до 18.08.2015 р. і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 цього договору. Для обліку кредитних коштів, що видаються в рахунок кредитної лінії, банк відкриває позичковий рахунок в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» м. Київ, код банку 300131: №2062.4.034653.004.

Додатковою угодою від 22.07.2015 р. до Договору сторони погодили викласти п. 1.1 Договору в наступній редакції: «Банк відкриває позичальникові відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 181 019,73 грн., а позичальник зобов'язується повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти згідно з графіком зниження ліміту кредитної лінії (додаток №1 до цього договору) з кінцевим строком погашення до 18.10.2015 р. і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 цього договору.».

За змістом п. 2.1 Договору в редакції додаткової угоди від 22.07.2015 р. видача кредитних коштів у межах кредитної лінії здійснюється траншами в строк з 19.08.2014 р. по 17.10.2015 р. по письмових заявках позичальника, якщо інше не вказано в письмовій заявці, після підписання кредитного договору з метою сплати по договору відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» та ТОВ «Колекторське агентство Фактор».

Пунктом 3.1 Договору в редакції додаткової угоди від 22.07.2015 р. визначено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту за процентними ставками:

а) 16,0% річних за період з дня надання до 18.08.2015 р. включно;

31,0% річних за період з 19.08.2015 р. до терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 цього договору;

б) у разі порушення позичальником строків погашення кредиту згідно з графіком зниження ліміту кредитної лінії, 62% річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом згідно з вищезгаданим графіком, за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості за кредитом;

с) 62% річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 цього договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.п. 4.5, 6.1 цього договору, до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом.

На виконання умов Договору позивачем надавався відповідачу кредит, що підтверджується меморіальними ордерами №30587 від 19.082014 р., №25224 від 20.08.2014 р., №34854 від 23.09.2014 р., №34982 від 24.09.2014 р. та №41920 від 18.12.2014 р., а також банківськими виписками з рахунку відповідача, надання коштів підтверджено первинними бухгалтерськими документами та не спростовано відповідачем.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості.

Вказаний Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Сторони в Договорі погодили розмір процентів за користування кредитом на підставі якого позивачем правомірно обраховано суму заборгованості по сплаті процентів.

Матеріалами справи підтверджується належне виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором та надання кредиту, існування заборгованості відповідача по поверненню кредиту у розмірі 181 019,73 грн. та прострочених процентів за кредитом у розмірі 50 970,62 грн.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, враховуючи положення ст.ст. 530, 1050 Цивільного кодексу України та приписи п. 1.1 та 3.4 Договору, строк виконання відповідачем грошового зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитним коштами на момент розгляду справи настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача заборгованості по поверненню кредиту у розмірі 181 019,73 грн. та прострочених процентів за кредитом у розмірі 50 970,62 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Товариством обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Банку про стягнення з Товариства заборгованості по кредиту у розмірі 181 019,73 грн. та простроченим процентам за кредитом у розмірі 50 970,62 грн. є правомірними та обґрунтованим.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 37 926,04 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 20.10.2015 р. по 21.03.2016 р.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по поверненню кредиту та перерахуванню процентів за користування кредитом не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.1 Договору визначено, що за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів та/або комісійної винагороди позичальник сплачує банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 37 926,04 грн. (в тому числі, пеня за прострочення повернення суми кредиту у розмірі 33 556,90 грн. та прострочення сплати процентів у розмірі 4 369,14 грн.).

За таких обставин, позовні вимоги Банку про стягнення з Товариства заборгованості по кредиту у розмірі 181 019,73 грн., заборгованості по простроченим процентам за кредитом у розмірі 50 970,62 грн. та пені у розмірі 37 926,04 грн. є правомірними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом у повному обсязі.

У відповідності до ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта ст.13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Вказаної позиції дотримується Конституційний Суд України у рішенні від 09.07.2002р. по справі №15-рп/2002.

Колегія суддів зазначає, що відсутність в матеріалах справи доказів отримання відповідачем вимоги про повернення кредитних коштів, тобто відсутність доказів досудового врегулювання спору, не може бути підставою для відмови в позові.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Фактор» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 року по справі № 910/6900/16 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/6900/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді С.А. Гончаров

І.А. Іоннікова