КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2016 р. Справа№ 910/5457/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2016 року

у справі № 910/5457/16 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент"

до Державної казначейської служби України

про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 12 447, 14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 12 447, 14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок прийняття Запорізькою митницею протиправного рішення і тривалим невиконанням судового рішення, позивач з 03.07.2013 по 20.11.2015 був позбавлений власних грошових коштів та не мав можливості ними розпоряджатися, у зв'язку із чим ним нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 12 447,14 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2016 року у справі № 910/5457/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що шкоду заподіяно протиправними рішеннями та діями митниці, а не казначейства. У даному деліктному зобов'язанні не збігаються заподіювач шкоди і особа, яка представляє інтереси держави по відшкодуванню завданої державними службовцями шкоди.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент"по справі № 910/5457/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.10.2016 р. у справі № 910/5457/16 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 02.11.2016 р.

Представники сторін у судове засідання 02.11.2016 року не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень № 15678902 та № 15678899.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 22.12.2011 року між фірмою-продавцем "Yixing-Union Biochemical Co.,Ltd." (продавець) та ТОВ "Технохімреагент" (покупець) було укладено контракт № 11077/ІМ, відповідно до якого продавець зобов'язується продати, а покупець придбати товари (продукцію) згідно специфікацій і умов, зазначених у відповідних додатках до контракту.

Згідно додатку № 5 до контракту № 11077/ІМ від 22.12.2011, продавець взяв на себе зобов'язання щодо поставки ТОВ "Технохімреагент" продукту - лимонної кислоти моногідрату у кількості 25 000,00 кг за ціною 0,700 доларів США за кілограм на загальну суму 17500,00 доларів США.

На виконання умов контракту, у липні 2013 року, фірма "Yixing-Union Biochemical Co.,Ltd." поставила на ТОВ "Технохімреагент" лимонної кислоти моногідрат за ціною згідно умов контракту та додатку № 5 до нього.

При митному оформлені зазначеного товару, 03.07.2013 до Запорізької митниці ТОВ "Технохімреагент" була подана ВМД №112050000/2013/017187 для митного оформлення вантажу у режимі імпорт. Митна вартість товару була визначена декларантом відповідно до ціни угоди. На підтвердження зазначеної у декларації митної вартості товару позивачем було також надано митному органу документи, перелік яких наведений у митній декларації.

Того ж дня Запорізькою митницею декларанту було надано повідомлення про те, що згідно вимог ст. 53 МК України, митний орган дійшов висновку, що документи, які надані до митного оформлення товару не містять всіх даних відповідно до обраного декларантом метод визначення митної вартості та містять ряд розбіжностей

04.07.2013 Запорізькою митницею було прийнято рішення про корегування митної вартості товарів №112050000/2013/000551/2, яким було визначено митну вартість товару за резервним методом згідно вимог ст. 64 МК України у загальній сумі 22000 доларів США у розрахунку 0,88 дол/кг.

Також, запорізькою митницею було прийнято картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №112050000/2013/00687, згідно якої ТОВ "Технохімреагент" було відмовлено у митному оформленні (випуску) товарів за митною декларацією №112050000/2013/017187 від 03.07.2013 з причин прийняття митним органом рішення про визначення митної вартості товарів №112050000/2013/00551/2 від 04.07.2013. У якості вимоги, виконання якої забезпечує можливість прийняття митної декларації, митного оформлення, випуску чи пропуску товарів у вказаній картці відмови зазначено скорегувати митну вартість згідно рішення про визначення митної вартості товарів №112050000/2013/00551/2 від 04.07.2013.

Не погоджуючись з діями митного органу та прийнятими ним рішеннями, позивач звернувся до суду.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2013 по справі №808/8068/13 визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці Міндоходів про корегування митної вартості товарів від 04 липня 2013 року № 112050000/2013/000551/2.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 30.10.2014 по справі №808/5736/14 зобов'язано Запорізьку митницю Міндоходів надати висновок до Головного управління Державної казначейської служби в Запорізькій області про повернення ТОВ "Технохімреагент" надмірно сплаченої суми податку на додану вартість та мита у розмірі 15 623,83 грн., шляхом її зарахування на депозитний рахунок ТОВ "Технохімреагент".

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач посилається на те, що судове рішення Запорізькою митницею Міндоходів як в добровільному порядку, так і в примусовому порядку виконано не було і лише 13.11.2015 Запорізька митниця виконала вимоги державного виконавця і видала висновки про повернення позивачу надміру сплачених сум. Внаслідок прийняття Запорізькою митницею протиправного рішення і тривалим невиконанням судового рішення, він з 03.07.2013 по 20.11.2015 був позбавлений власних грошових коштів, а тому просить стягнути з відповідача збитки у вигляді інфляційних втрат у розмірі 12 447,14 грн.

Указом Президента України від 13.04.2011р. № 460/2011 "Про Положення про Державну казначейську службу України", було затверджено відповідне Положення та встановлено, що Державна казначейська служба України є правонаступником прав та обов'язків Державного казначейства України - урядового органу державного управління, що діяв у системі Міністерства фінансів України.

У відповідності до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 № 215 "Про затвердження Положення про Державну казначейську службу України", Державна казначейська служба України (казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Пунктом 24 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013р. № 45), стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, а саме: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Також, до заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо).

Статтями 1166, 1167, 1173 Цивільного кодексу України наведено загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової та немайнової (моральної) шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

Згідно зі ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1173 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1173 Цивільного кодексу України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Разом з тим, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень..

Вказане положення Основного Закону України реалізується нормами статті 1173 Цивільного кодексу України, якими закріплено спеціальний випадок відшкодування шкоди, що має певні особливості порівняно з загальними правилами про деліктну відповідальність.

Таким чином, зазначеною правовою нормою встановлено відповідальність за завдання шкоди особливим суб'єктом, здійснення ним особливих функцій, тощо.

Суб'єктом відповідальності за даною статтею є держава, Автономна Республіка Крим, орган місцевого самоврядування, які відшкодовують шкоду, завдану безпосереднім заподіювачем шкоди - органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим та органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

У цивільному праві під шкодою розуміється пошкодження чи знищення суб'єктивного цивільного права, блага чи інтересу.

Як встановлено ст. 175 ч.1 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як визначено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема відшкодування збитків (шкоди) та інші способи відшкодування майнової шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем з посиланням на припис ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, заявлено вимогу про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 12 447, 14 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням Запорізької митниці Державної митної служби України, що складає суму нарахованих позивачем у період з 03.07.2013 по 20.11.2015р. інфляційних втрат згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Як передбачено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.п. 3.1, 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за №14, постанови Верховного Суду України від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12, від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11).

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів зазначає, що нарахування суми інфляційних втрат стосується прострочення саме грошових зобов'язань, а поняття "грошове зобов'язання" згідно з положеннями Цивільного кодексу України позначає будь-яке зобов'язання, яке складається, в тому числі, з правовідносини, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Тобто стаття 625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення саме грошового зобов'язання, що існувало між сторонами до прийняття рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

Разом з тим, апеляційний суд відзначає, що із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 Цивільного кодексу України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Таким чином, постанова Запорізького окружного адміністративного суду в справі № 808/5736/14 від 30.10.2014р. не встановила між позивачем та відповідачем будь-яких зобов'язальних відносин, а підтвердило і визначило правовідносини сторін у сфері повернення зайво сплаченого митного платежу.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд зазначає, що дія ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не поширюється на правовідносини між позивачем та відповідачем, оскільки між ними відсутні будь-які договірні зобов'язальні правовідносини, а відшкодовані позивачу судовим рішенням кошти в сумі 12 447, 14 грн. відновили його порушене право, тобто, фактично, шкода позивачу відшкодована присудженням на його користь зайво сплачених ним при митному оформлені коштів в сумі 12 447, 14 грн., а нарахування інфляційних втрат на вказану суму суперечить як приписам ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, так і приписам ч. 3 ст. 11 вказаного Кодексу і не може вважатись шкодою в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 22 вересня 2015 року в справі № 910/983/14.

Беручи до уваги вищенаведене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 12 447, 14 грн. матеріальної шкоди, що складає суму нарахованих позивачем у період з 03.07.2013 по 20.11.2015 р. інфляційних втрат згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України - задоволенню не підлягають.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2016 року у справі № 910/5457/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2016 року у справі № 910/5457/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/5457/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко