РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2016Справа №910/16469/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО»

до Міністерства оборони України

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору,

на стороні відповідача - Департамент державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів

Міністерства оборони України

про стягнення 2 997 600,00 грн.

Суддя Гумега О.В.

Представники

від позивача: Кульбака С.Е. - директор

від відповідача: Гребеннюкова Ю.С. за довіреністю № 220/823/д від 30.12.2015

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІСО» (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (відповідач) про стягнення 2 997 600,00 грн. заборгованості за Договором № 286/3/15/528 від 30.10.2015 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речових служб (за кошти Державного бюджету України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2016 порушено провадження у справі № 910/16469/16, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департамент державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України та призначено розгляд справи на 26.09.2016 об 11:10 год.

19.09.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло повідомлення-підтвердження про відсутність аналогічного спору.

26.09.2016 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Судове засідання, призначене на 26.09.2016, не відбулося, у зв'язку з перебуванням судді Гумеги О.В. на лікарняному.

Після виходу судді Гумеги О.В. з лікарняного ухвалою Господарського суду міста Києві від 28.09.2016 призначено розгляд справи на 24.10.2016 об 11:30 год.

03.10.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло повідомлення-підтвердження про відсутність аналогічного спору.

В судове засідання, призначене на 24.10.2016, представники позивача та відповідача з'явилися.

Представник третьої особи в судове засідання 24.10.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвал суду від 09.09.2016 та від 28.09.2016 не виконав, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні, призначеному на 24.10.2016, надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.10.2016 надав усні заперечення проти заявлених позовних вимог.

Враховуючи нез'явлення представника третьої особи та положення ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 24.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2016 відкладено розгляд справи на 07.11.2016 о 10:50 год.

В судове засідання, призначене на 07.11.2016, представники позивача та відповідача з'явились.

Представник третьої особи в судове засідання 07.11.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвал суду від 09.09.2016, від 28.09.2016 та від 24.10.2016 не виконав, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні, призначеному на 07.11.2016, подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В основу заперечень відповідача покладено твердження про те, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, на думку відповідача, позивач порушив порядок надання документів на оплату послуг. Відзив залучено судом до матеріалів справи та передано до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представник позивача в судовому засіданні 07.11.2016 надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.11.2016 надав усні пояснення щодо несплати коштів за поставлений позивачем товар через відсутність бюджетного фінансування та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві, поданому 07.11.2016 в судовому засіданні.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 07.11.2016 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.10.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО" (постачальник, позивач) та Міністерством оборони України (замовник, відповідач) був укладений Договір № 286/3/15/528 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) (далі - Договір).

Згідно п. 1.1. Договору постачальник (позивач) зобов'язувався у 2015 році поставити замовнику (відповідачу) одяг верхній, інший, чоловічий і хлопчачий (Лот2. Костюм (куртка і штани) літній польовий) (далі - товар), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі.

Відповідно до п. 1.2. Договору (в редакції Додаткової угоди № 1 від 25.11.2015 до Договір № 286/3/15/528 від 30.10.2015 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України)), поставці підлягають (Костюм (куртка і штани) літній польовий) відповідність ТУ У 14.1-8:2015 та зразку-еталону у кількості 10 000 штук, загальною вартістю 7 494 000,00 грн. Постачальник самостійно закуповує сировину, матеріали (далі - матеріали), які встановленим порядком погоджуються з замовником. Замовником погоджено виготовлення костюму (куртка і штани) літнього польового з тканини типу 2 класу 11 згідно ТУ У 13.2-4: 2015.

Пунктом 4.1. Договору сторони погодили, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером постачальника (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі).

Пунктом 10.1. Договору визначено, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 (включно), а частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2016 у справі № 910/7962/16 зобов'язано Міністерство оборони України виконати обов'язки за Договором від 30.10.2015 № 286/3/15/528 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО", і забезпечити проведення приймального контролю (якості) товару та подальше приймання від Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" виготовленого товару - костюмів (куртка і штани) літніх польових в кількості 9 000 комплектів вартістю 6 744 600,00 грн.

На виконання вказаного рішення Господарського суду міста Києва відповідачем 25.08.2016 було прийнято товар - костюми (куртка і штани) літні польові в кількості 4000 комплектів вартістю 2 997 600,00 грн., що підтверджується Актом приймального контролю якості № 3 від 23.08.2016, але надані позивачем документи на оплату повернуті листом № 286/11/6101 від 31.08.2016 без реалізації, у зв'язку із закінченням бюджетного року.

Позивач стверджує, що відповідач порушив зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати товару, поставленого на підставі Договору за Видатковою накладною № 41 від 23.08.2016, у зв'язку з чим позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення 2 997 600,00 грн. заборгованості за Договором № 286/3/15/528 від 30.10.2015 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речових служб (за кошти Державного бюджету України).

Матеріали справи № 910/16469/16 містять відзиви відповідача, подані 26.09.2016 через відділ діловодства суду, та 07.11.2016 в судовому засіданні, відповідно до яких відповідач повідомив суд про те, що вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки, на думку відповідача, позивач порушив умови Договору, не поставивши товар у визначений Договором термін, та порушивши порядок надання документів на оплату послуг.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню з огляду на наступне.

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вищенаведені умови Договору від 30.10.2015 № 286/3/15/528 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) свідчать про те, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а тому саме він та відповідні положення статей параграфів 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та параграфа 1 глави 30 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначають права та обов'язки сторін зі здійснення передбаченої договором поставки товару та її оплати.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

По матеріалам справи судом встановлено, що відповідно до Видаткової накладної № 41 від 23.08.2016 позивач здійснив поставку відповідачу товару - костюмів (куртка і штани) літніх польових в кількості 4000 комплектів на суму 2 997 600,00 грн.

Відповідач в свою чергу прийняв товар - костюми (куртка і штани) літні польові в кількості 4000, що підтверджується Актом приймального контролю якості № 3 від 23.08.2016.

Наведені Видаткова накладна на суму 2 997 600,00 грн. та Акт приймального контролю якості № 3 від 23.08.2016, які містять підпис відповідача та скріплені його печаткою, приймаються судом в якості належних доказів по справі, що підтверджує факт поставки позивачем товару на суму 2 997 600,00 грн. та прийняття цього товару відповідачем без зауважень по кількості та якості.

На оплату товару в сумі 2 997 600,00 грн. позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру № 44 від 23.08.2016, копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 4.1. Договору встановлено, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером постачальника (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі).

Отже, враховуючи, що позивач надав відповідачу належним чином оформлений рахунок-фактуру № 44 23.08.2016 на поставлений товар за видатковою накладною № 41 від 23.08.2016, відповідач з урахуванням п. 4.1. Договору повинен був оплатити вартість товару за цією видатковою накладною до 05.09.2016 включно.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не здійснив оплату товару за Видатковою накладною № 41 від 23.08.2016 в сумі 2 997 600,00 грн. ані в строк, визначений умовами Договору, ані станом на час розгляду спору по суті, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що станом на час вирішення спору по суті заборгованість відповідача перед позивачем за товар, поставлений на підставі Видаткової накладної № 41 від 23.08.2016 згідно Договору, становить 2 997 600,00 грн.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу за Договором від 30.10.2015 № 286/3/15/528 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) в розмірі 2 997 600,00 грн. підлягають задоволенню повністю.

Крім того, доводи відповідача, викладені у відзивах на позовну заяву, поданих 26.09.2016 через відділ діловодства суду, та 07.11.2016 в судовому засіданні, судом відхиляються як безпідставні, оскільки повністю спростовуються встановленими обставинами справи.

Щодо пункту Договору, яким передбачено, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а ст.ст. 525, 526 ЦК України і ст. 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідна правова позиція з приводу того, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, викладена у постанові Верховного Суду України № 11/446 від 15.05.2012.

Судом також враховано, що відповідно до ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Крім того, між сторонами виникли господарські відносини, а приписи ГК України не передбачають привілейованого становища суб'єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету, щодо відповідальності за порушення зобов'язань.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання, в силу ст. 525 ЦК України, не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на повне задоволення позовних вимог, на відповідача покладається судовий збір в розмірі 44 964,00 грн.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85, 116 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Міністерства оброни України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО» (01023, м. Київ, вул. Червоноармійська, 139, оф. 345; ідентифікаційний код 35920687) суму заборгованості в розмірі 2 997 600,00 грн. (два мільйони дев'ятсот дев'яносто сім тисяч шістсот гривень 00 копійки) та судовий збір в розмірі 44 964,00 грн. (сорок чотири тисячі дев'ятсот шістдесят чотири гривні 00 копійок).

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги (ч. 1 ст. 93 ГПК України), якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.11.2016.

Суддя Гумега О.В.