ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08 листопада 2016 р. Справа № 903/738/16

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 41323грн. 50коп. Суддя Слободян О.Г.

Представники :

від позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4 - довіреність від 08.11.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2

Сторонам роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.22 ГПК України.

Заяви про відвід судді та фіксацію судового процесу технічними засобами не поступило.

В судовому засіданні відповідно до ст.85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: позивач - ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача - ФОП ОСОБА_2 41323,50грн., в тому числі 11398,50грн. штрафу згідно договору-заявки на перевезення вантажу №3 від 28.05.2015р. та 29925грн. компенсації за завдані збитки згідно додаткової угоди від 09.06.2015р.

Свої вимоги обґрунтовує наступним.

Згідно договору-заявки на перевезення вантажу відповідач надав позивачу послуги по перевезенню вантажу за маршрутом Україна-Польща, що підтверджується CMR №351720. В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань, а саме псування вантажу, йому нараховано 29925грн. компенсації за завдані збитки та 11398,50грн. штрафу за затримку доставки вантажу в пункт призначення.

Представники позивача позовні вимоги підтримали.

06.10.2016р. позивачем була подана заява про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 08.11.2016р. відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідач в судовому засіданні та у заперечення на позов (вх..№01-54/9977/16 від 07.11.2016р.) просить відмовити в задоволенні позову. При цьому зазначає, що затримка перевезення вантажу виникла внаслідок обставин, яких перевізник не міг уникнути. 30.05.2015 р. перед митним переходом Ягоди відбулась поломка вантажного автомобіля. З 30.05.2015 р .по 05.06.2015р. відповідач проводив ремонт автомобіля, що зайняло тривалий час через відсутність потрібних запчастин. 08.06.2015р. автомобіль прибув на розвантаження, однак за вказівкою ФОП ОСОБА_1 вантаж не розвантажувався і продовжував перебувати у автомобілі. Під тиском та погрозами позивача відповідач підписав додаткову угоду про відшкодування збитків.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд встановив наступне.

28.05.2015р. між позивачем - ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та відповідачем - ФОП ОСОБА_2 (Перевізник) було укладено договір-заявку на перевезення вантажу №3, згідно з умовами якого Перевізник зобов'язувався здійснювати перевезення ввіреного йому вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, відповідно до заявки Замовника, а Замовник, в свою чергу, сплачувати погоджену сторонами провізну плату.

Відповідно до договору-заявки між сторонами було погоджено надання ФОП ОСОБА_2 за замовленням ФОП ОСОБА_1 послуг по перевезенню вантажу (піддони в кількості 700 штук , об'ємом 86 м.куб., вага брутто 19100кг, вага нетто 19100кг) вартістю 6500грн., за міжнародним маршрутним сполученням, с. Доротище (Україна) - м. Крапковіце (Польща) автомобілем Рено (державний реєстраційний номер НОМЕР_3 згідно міжнародної товарно-транспортної накладної СМR № 351720.

Договором-заявкою також передбачено, що планова дата розвантаження вантажу - 1 червня 2015 року, відповідальність понад нормований простій а/м з вини Замовника - штраф 50 євро на добу; запізнення а/м на завантаження (вивантаження) з вини Перевізника - штраф 50 євро на добу.

Проте, взятих на себе зобов'язань по перевезенню вантажу відповідач належним чином не виконав.

09.06.2015р. внаслідок псування вантажу, між сторонами була укладена додаткова угода до договору-заявки. Даною угодою сторонами передбачено, що при завантаженні товару недостачі чи браку товару, сторонами виявлено не було.

Внаслідок неналежного виконання взятих на себе обов'язків перевізником, а саме: понад тривалий термін доставки по 09.06.2015р, товар втратив якісні характеристики ( піддони піддалися впливу грибків та синяви). Внаслідок псування товару сторони дійшли згоди, що перевізник компенсує замовнику частину вартості зіпсованої продукції. Сума компенсації Перевізником Замовнику складає 29925,00грн. Сторони дійшли згоди, що оплата вказаних збитків проведеться на наступний день після пред'явлення Замовником письмової вимоги Перевізнику. У випадку затримання платежу чи невиконання Перевізником умов даної угоди, сторони погодили право замовника звернутися до суду з вимогою про стягнення вказаної заборгованості у наказному порядку. Сторони визнають дану угоду безспірною. Сторони погодили, що виконання даної угоди не звільняє Перевізника від штрафних санкцій, передбачених Договором-заявкою на перевезення вантажу № 3 від 28.05 2015р. та у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Проведення позивачем усіх розрахунків з відповідачем по оплаті послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом за міжнародним сполученням (сплата вартості фрахту) підтверджено Додатковою угодою від 09.06.2015 року до договору-заявки.

Про втрату товаром якісних характеристик було складено відповідний Акт про поставку Товару неналежної якості від 09.06.2016 року.

07 жовтня 2015 року позивач на адресу відповідача надіслав вимогу про сплату 29925грн. збитків, спричинених внаслідок порушення умов договору-заявки, яку відповідач отримав 08.10.2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Дану вимогу відповідач залишив без розгляду.

15 жовтня 2015 року позивачем було надіслано відповідачу претензію про сплату штрафних санкцій, яку Відповідач отримав 20.10.2015 року. Дану претензію відповідач також залишив без задоволення.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості і стаття 627 ЦК України

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.1, 7 ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 924 ЦК України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких нього залежало.

Згідно статті 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, Женева, 19 травня 1956 року, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для іеревезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Згідно частини 3 статті 17 Конвенції перевізник не звільняється від відповідальності з причини несправності транспортного засобу, яким він користувався для виконання геревезення, або з причини дій або недогляду особи, у якої був найнятий транспортний або агентів і службовців останньої.

Згідно статті 19 Конвенції вважається, що мало місце прострочення доставки, якщо вантаж не був доставлений в узгоджений термін.

На день розгляду спору сума компенсації у розмірі 29925грн. відповідачем не погашена, визнана ним у підписаній додатковій угоді від 09.06.2015р. до договору-заявки на перевезення вантажу №3 від 08.05.2015р., підтверджена матеріалами справи та підлягає до стягнення.

Згідно ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов'язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

В даному випадку згідно умов договору-заявки сторонами було визначено, що запізнення автомобіля на завантаження (вивантаження) з вини перевізника, останній сплачує замовнику штраф у розмірі 50 євро на добу.

В зв'язку з порушенням відповідачем умов договору-заявки та додаткової угоди, відповідачу нараховано 11398,50грн. штрафу за 9 днів прострочки доставки вантажу (з 01.06.2015р. по 09.06.2015р.) по курсу 25,33грн. за 1 євро, встановленого НБУ станом на 02.11.2015р.

Проте, як зазначено у абзаці третьому підпункту 3.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами згідно Постанови Вищого господарського суду України №2 від 16.12.2015р.) у разі подання позову про стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти ціна позову визначається в іноземній або національній валюті України за офіційним курсом, визначеним Національним банком України, на день подання позову.

Крім того, згідно ст.ст.253, 255 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Позовна заява подана до суду 04.10.2016р.. Станом на 04.10.2016р. курс євро до гривні, встановлений НБУ України, становить 29,12грн. А тому, загальний розмір штрафних санкцій у гривні складає 8 х 50 х 29,12 = 11648.

Позивач просить стягнути з відповідача 11398,50грн. штрафу, який є підставний та підлягає до стягнення.

Відповідно до ч.1ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Посилання відповідача на те, що додаткова угода від 09.06.2015р. підписана ним під тиском та з погрозами зі сторони позивача, не заслуговує на увагу суду, оскільки відповідач не звертався з такою заявою до правоохоронних органів, не визнавав в судовому порядку дану угоду недійсною. А тому твердження відповідача є безпідставними та не обґрунтованими.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається при задоволенні позову на відповідача.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 50, 55, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

в и р і ш и в :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (35109, Рівненська обл., Млинівський район, с.Береги, код НОМЕР_2) 41323,50грн. (в тому числі 29925грн. компенсації за завдані збитки та 11398,50грн. штрафу), а також 1378грн. витрат по сплаті судового збору.

Повний текст рішення складено

11.11.2016

Суддя О. Г. Слободян