ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року Справа № 910/12301/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Бакуліної С.В. (доповідач),
суддів :Ходаківської І.П., Корсака В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"
на постановувід 14.09.2016 Київського апеляційного господарського суду
у справі№ 910/12301/16
господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет"
провизнання недійсними окремих пунктів договору від 05.02.2016 №05/02-16

в судовому засіданні взяли участь представники :
від позивача: від відповідача:Становова Ю.В. (довіреність від 26.10.2016) не з'явились
В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Марченко О.В.) від 25.07.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Смірнова Л.Г., судді - Кропивна Л.В., Руденко М.А.) від 14.09.2016, у справі №910/12301/16 відмовлено в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" про визнання недійсними пунктів 4.3, 4.4, 4.5 договору позики від 05.02.2016 №05/02-16.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалені по справі судові акти та направити справу на новий розгляд до місцевого господарського суду, посилаючись на порушення та незастосування норм матеріального та процесуального права, а саме: ч.ч.3, 5 ст.203, ч.1 ст.215, ст.217, ч.1 ст.233 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), ст.ст.43, 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

Відповідач не скористався правом на участь в судовому засіданні та на подання відзиву на касаційну скаргу.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представника позивача, який підтримав викладені в ній доводи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" про визнання недійсними пунктів 4.3, 4.4, 4.5 договору від 05.02.2016 №05/02-16.

Позов мотивовано тим, що договір укладений позивачем під впливом тяжких і вкрай невигідних обставин, а тому правочин в частині підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215, 233 ЦК України.

В обґрунтування таких доводів позивач зазначав, що: постачання дизельного палива на 2016 рік для регіональних філій, вагоноремонтних заводів та інших підрозділів залізничної галузі здійснюється згідно з тимчасовими контрольними завданнями централізованого матеріально-технічного забезпечення, згідно з якими оголошено конкурсні торги №64 на закупівлю дизельного палива (оголошення №263542 у Віснику державних закупівель (далі - ВДЗ) від 30.12.2015 № 411/1/1), розкриття яких мало відбутися 09.02.2016; 02.02.2016 торги №64 на закупівлю дизпалива були призупинені Антимонопольним комітетом України через скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінінтертехнологія" (рішення від 02.02.2016 №163-р-пк/ск) та перенесено їх розкриття на 19.02.2016; 23.02.2016 акцептовано найкращу конкурсну пропозицію торгів №64 на закупівлю дизпалива. Дата оприлюднення повідомлення про акцепт 23.02.2016 у ВДЗ №36/1/1. Підписання договору з переможцем торгів Товариством було призупинено через подання скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Елемент Нафта" від 29.02.2016 №177; залишки палива на регіональних філіях знаходились в критичній кількості та потребували негайного вирішення зазначеної проблеми для забезпечення постійного та безперебійного перевезення пасажирів та вантажів; оскільки залізнична галузь України в лютому - березні 2016 року перебувала на межі зриву пасажирських та вантажних перевезень, а закупівлю дизпалива неможливо було здійснити без проходження процедури здійснення державних закупівель та вчасно забезпечити додаткове надходження дизпалива для потреб підрозділів Укрзалізниці, то у позивача не було будь-якої іншої можливості здійснення таких дій; з огляду на викладене Укрзалізниця попри внутрішнє волевиявлення була вимушена підписати Договір під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах, на яких наполягав відповідач.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди правомірно виходили із такого.

05.02.2016 між відповідачем (позикодавець) і позивачем (позичальник) укладено Договір, за умовами якого:

- позикодавець зобов'язався передати у позику позичальникові продукцію, найменування якої вказується у пункті 1.2. Договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію такої ж кількості та не нижчої якості (пункт 1.1. Договору);

- найменування продукції: паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо) (пункт 1.2. Договору);

- оціночна вартість однієї тони продукції, що передається у позику, становить 19000 грн, включаючи ПДВ та акцизний збір, що є звичайною ціною продукції на дату укладання Договору (пункт 1.3. Договору);

- Договір позики є безвідсотковим (пункт 1.4. Договору);

- позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 Договору, у строк до 31.03.2016. Кількість продукції, яку позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю, повинна відповідати кількості, вказаній у актах приймання-передачі продукції, підписаних сторонами, відповідно до яких продукція передана у позику (пункт 3.2. Договору);

- сторони домовилися, що вони докладатимуть усіх зусиль з метою належного виконання договірних зобов'язань (пункт 4.1 Договору);

- у разі невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України (пункт 4.2. Договору);

- у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2. Договору, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 1 % від суми продукції, переданої в позичку, за кожний день прострочення повернення (пункт 4.3. Договору);

- у разі неповернення та/або прострочки повернення продукції позичальником позикодавцю в строк, зазначений у пункті 3.2. Договору, позичальник оплачує позикодавцю вартість неповернутої продукції, виходячи з оціночної вартості продукції, визначеної пунктом 1.3. Договору, протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту порушення своїх зобов'язань (пункт 4.4. Договору);

- у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, передбачених пунктом 4.4. Договору, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки (пункт 4.5. Договору);

- Договір є укладеним з моменту передачі продукції та діє до 31.03.2016 (пункт 7.1 Договору).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин другої - п'ятої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно із частиною першою статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (аналогічна позиція викладена в пункті 23 постанови пленум Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Тобто, як доказування наявності тяжкої обставини, так і те, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Втім, як встановлено попередніми судовими інстанціями, під час розгляду справи, позивач в порядку ст.ст.32, 33, 34 ГПК України не довів що у лютому-березні 2016 року залізнична галузь України перебувала на межі зриву; не підтвердив, що у нього була відсутня достатня кількість дизпалива, а також те, що саме через оскарження процедури закупівлі дизпалива могли бути зірвані перевезення залізницею.

Крім того, позивачем не було подано документального підтвердження тих обставин, що ним вчинялися дії для укладення правочину з умовами, які б, на його думку, були б більш вигідними (не надано протоколу розбіжностей до Договору; жодних проектів Договору складених позивачем; жодних доказів які б підтверджували листування щодо поліпшення умов Договору для Укрзалізниці).

Поряд з цим, попередні судові інстанції вірно зазначили, що відповідач не є монополістом у сфері продажу дизельного палива, а тому позивач не був позбавлений можливості укласти аналогічний договір позики з іншою юридичною особою на більш вигідних для себе умовах.

Відповідно до ст.1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли ґрунтовного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують, а зводяться до намагання переоцінити встановлені судами обставини і досліджені докази, що згідно з приписами ст.ст.1115, 1117 ГПК України перебуває поза процесуальними межами повноважень суду касаційної інстанції.

Беручи до уваги все наведене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови Київського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст.11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2016 у справі № 910/12301/16 залишити без змін.

Головуючий-суддя С.Бакуліна

Судді І.Ходаківська

В.Корсак