РІШЕННЯ

"03" листопада 2016 р.Справа № 921/455/16-г/6
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

розглянув справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (вул. Свіштовська, 3, м. Кременчук, Полтавська область, 39610)

до Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (вул. О.Кульчицької, 8, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46001)

про cтягнення 1 239 400,18 грн. заборгованості за поставлений товар, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

За участю від:

позивача не зявився

відповідача ОСОБА_1

Суть справи:

Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" звернулось в господарський суд Тернопільської області з позовом до Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про cтягнення 1 239 400,18 грн. заборгованості за поставлений товар, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Вимоги позивача, підтримані його представником в судових засіданнях, мотивовано невиконанням відповідачем умов договору №2438/2/2118 від 30.09.2014 р. поставки нафтопродуктів, а саме щодо оплати за поставлений товар (бітум нафтовий дорожній в'язкий (БНД 60/90 ДСТУ 4044-2001).

Розгляд справи, призначений вперше на 08.09.2016 р., неодноразово відкладався, востаннє на 03.11.2016 р.

Представник відповідача в судове засідання 03.11.2016 р. з'явився.

24.10.2016 р. відповідачем до матеріалів справи подано відзив №06-3/1257 від 21.10.2016р., в якому вказує на те, що одночасне стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасну сплату за поставлений товар є юридичною відповідальністю одного виду за одне й те саме правопорушення, які не можуть одночасно застосовуватись. У відзиві на позов із доповненням від 02.11.2016р. відповідач просить в позові відмовити та застосувати термін позовної давності до вимог про стягнення пені.

Представник позивача, явка якого не визнавалась обов'язковою в судове засідання 03.11.2016р. не прибув.

Про обізнаність позивача щодо місця й часу слухання справи свідчить рекомендоване повідомлення зі штрихкодовим ідентифікатором 089 про вручення 28.10.2016 р. позивачу поштового відправлення (ухвали від 24.10.2016р. про відкладення розгляду справи на 03.11.2016р.), а також надіслане представником позивача письмове пояснення №14/11-775 від 28.10.2016р. У даному поясненні ним вказується на різну правову природу відсотків по ст. 625 ЦК України та пені; наводить спростування клопотання відповідача про застосування терміну позовної давності по стягненню пені, посилаючись на умови п.9.1 договору.

Враховуючи наведене, а також достатність зібраних по справі доказів суд прийшов до висновку про можливість слухання справи за відсутності представника позивача.

При цьому, суд також приймає до уваги приписи ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо можливості судового розгляду упродовж розумного строку.

В ході розгляду справи представникам сторін роз'яснювались належні їм права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20,22,81-1 ГПК України.

За відсутності відповідних клопотань фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд встановив наступне:

30.09.2014 р. між Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (постачальник) та Дочірнім підприємством "Тернопільський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (покупець) укладено договір поставки нафтопродуктів №2438/2/2118 (надалі договір), відповідно до умов якого постачальник (позивач) зобов'язувався поставити покупцю (відповідачу), а покупець оплачувати і приймати нафтопродукти, обумовлені сторонами для постачання у відповідності з додатками до даного договору.

Згідно умов Договору покупець надає постачальнику заявку на поставку. На підставі отримання якої постачальник оформляє додаток, який, після підписання його сторонами, є підставою для поставки товару (об'єм заявки, який може бути виконаний постачальником, визначається найменуванням товару і його кількістю, вказаною постачальником у відповідному додатку).

У відповідності до п.п. 3.3.1 договору поставка товару проводиться партіями; сторони дійшли згоди, що одноразово поставлена покупцю кількість товару в рамках відповідного додатку являється такою партією.

Відповідно до п.п.4.10, 4.11 правочину, при поставці залізничним транспортом датою поставки є дата приймання вантажу до перевезення, яка вказана в залізничній накладній. Позивач вважається таким, що виконав свої обов'язки з поставки з моменту передачі вантажу перевізнику. З цього часу до відповідача переходить право власності на товар, а також усі ризики.

Після проведеної поставки постачальник для розрахунку на основі відвантажної документації оформляє рахунок-фактуру для обліку і оплати поставленого товару і направляє його поштою покупцю або передає представнику покупця. Покупець зобов'язаний прийняти рахунок-фактуру і оплати товар, вартість послуг вантажовідправника і проїзну плату в повному обсязі (п.8.1 договору).

Сторони обумовили у п.3.4 договору, що покупець здійснює оплату товару в розмірі 100% вартості поставленого товару в строк до 30.11.2014 р. Крім того, покупець компенсовує постачальнику витрати постачальника з організації відвантаження товару і проїзну плату (при відвантаженню залізничним транспортом). Підставою для перерахування оплати за товар є рахунок-фактура постачальника, який висталяється постачальником після поставки відповідної партії товару.

У випадку порушення покупцем строків проведення платежів по даному договору, покупець виплачує постачальнику на вимогу останнього, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої у період, за який нараховується пеня, від неоплаченої суми за кожен день прострочки платежу. Нарахування пені здійснюється за весь період прострочки (п.9.1 договору).

У ОСОБА_2 від 30.09.2014 р. на поставку нафтопродуктів у вересні жовтні 2014 р. (яка є додатком до договору і невід'ємною його частиною) сторони дійшли згоди щодо поставки товару бітуму нафтового дорожнього в'язкого БНД 60/90 ДСТУ 4044-2001 у кількості 65 тонн.

ОСОБА_2 підписана між сторонами на підставі заявки №18-06/495 від 30.09.2014 р., виставленої постачальнику покупцем.

Відповідач (у виставленій ним позивачу заявці) зверувся до позивача з проханням поставити бітум нафтовий дорожній в'язкий БНД 60/90 ДСТУ 4044-2001 у кількості 65 тонн по ціні 8600 грн./т. залізничним транспортом. А також у звязку з фінансовою кризою просив надати відстрочку оплати до 30.11.2014 р.

На виконання умов договору позивач відвантажив відповідачу згідно відвантажної відомості від 30.09.2014 р. та накладної №43269638 від 30.09.2014 р. - бітум нафтовий дорожній в'язкий БНД 60/90 ДСТУ 4044-2001 у кількості 62.450 т. по ціні 7 166,67 грн.

Зауважень щодо відступів від умов договору, інших недоліків від покупця не надходило.

Позивачем виставлено відповідачу рахунок фактуру №11645 від 30.09.2014 р. на суму 556 985,93 грн.

З матеріалів справи вбачається, що рахунок фактура направлений відповідачу 02.10.2014 р., що підтверджується реєстром вихідної рекомендованої кореспонденції та фіскальним чеком №3638 від 02.10.2014 р.

В судовому засіданні 29.09.2016 р. представник відповідача надав суду пояснення, що рахунок-фактуру відповідачем отримано, але точної дати невідомо, оскільки передано ДП "Тернопільський облавтодор" його філією.

Позивач звертався до відповідача з вимогами №38/10-6554 від 04.12.2014 р., №38/10-7001 від 29.12.2014 р., претензією №14/05-55 від 19.01.2015 р., в яких просив сплати суму боргу в розмірі 556 985,93 грн.

Вказані вимоги та претензія залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про відновлення його порушених прав.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, оцінивши докази, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову з огляду на таке.

Статтею 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Нормами ст. 599 ЦК України, ст. 202 ГК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 712 ЦК України, 265 ГК України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Приписами ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1,2 статті 692 ЦК України на покупця покладається обов'язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; при цьому, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Судом з'ясовано, що в порушення умов договору, приписів перелічених норм, а також ст. ст. 11, 14 ЦК України, ст.ст. 173, 174, 193 ГК України, розрахунок по оплаті вартості отриманого товару в строк визначений у договорі (тобто до 30.11.2014 р.), боржник не провів, заборгувавши станом на час розгляду справи в суді 556 985,93 грн.

Доказів на підтвердження іншого, у т.ч. проведення розрахунку станом на час розгляду справи в суді, відповідачем не представлено.

За таких обставин, вимоги про примусове стягнення заборгованості в сумі 556 985,93 грн. підлягають задоволенню як обґрунтовані.

Щодо заявлених позивачем до стягнення трьох процентів річних та пені, заперечень відповідача щодо їх одночасного нарахування (яке на його думку є подвійною відповідальністю одного й того ж виду за одне порушення зобов'язання), то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З огляду на позицію Верхового Суду України, викладену у ОСОБА_1 від 01.07.2014 р. "Аналіз практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві" статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобовязання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобовязання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобовязання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобовязань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобовязання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобовязання.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч. 3 ст.549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

Таку ж позицію викладено у п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

З огляду на наведене, суд не бере до уваги викладені відповідачем у відзиві заперечення щодо неможливості одночасного нарахування пені та трьох процентів річних.

Прострочення відповідачем виконання зобов'язання почалося з 30.11.2014р.

Згідно з ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Як вже згадувалось, в силу ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За період 01.01.2015 р. - 06.07.2016 р. позивачем нараховано відповідачу 25 316, 16 грн. 3% річних та 257 884, 46 грн. - інфляційних втрат.

Після проведеного перерахунку суд вважає, що позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Враховуючи встановлення факту порушення відповідачем умов договору, з 30.11.2014 р. визначені договором терміни виникнення у відповідача зобов'язання по оплаті отриманих товарів, подання відповідачем відповідної заяви про застосування строку позовної давності щодо стягнення пені, в задоволенні вимог про стягнення 399 213,63 грн. - пені слід відмовити, з огляду на наступне.

У відповідності до ст.549 ЦК України, ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання (ч.3 ст. 549 ЦК України). Розмір неустойки (пені), в порядку ст. 551 ЦК України, ст. 231 ГК України, встановлюється договором чи законом.

Ч.6 ст.232 ГК України вказано, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з статтею 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За статтею 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із статтею 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України).

Тобто, чинним законодавством передбачено право сторін погодити ними у договорі умови щодо забезпечення виконання зобовязань та порядок їхнього застосування, а також збільшити строк їх нарахування (ніж це визначено ч.6 ст. 232 ГК України) та строк позовної давності (ніж це визначено ч.1 ст. 258 ЦК України) для їх стягнення із чіткою вказівкою про це у договорі.

Умова договору про сплату пені "за кожен день прострочки платежу. Нарахування пені здійснюється за весь період прострочки" не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч.6 ст. 232 ГК України строку, за який нараховуються штрафні санкції (постанова пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення ч.6 ст. 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором) (п. 4.3 постанови пленуму №10 від 29.05.2013 р.).

Умова укладеного сторонами договору про те, що останній діє до повного виконання зобов'язань не є умовою про збільшення позовної давності, оскільки остання за своєю правовою природою є певним періодом у часі (ч.1 ст. 251, ст. 256 ЦК України), який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу (п.3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу, тобто, або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України (п.2.3 постанови пленуму № 10 від 29.05.2013 р.).

Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 01.08.2014 р. (ч.2 ст. 252 ЦК України, то останнім днем виконання нашого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31.07.2014 р.) - п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р.

Як зазначалось вище, право та охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушені з 30.11.2014р. (п. 3.4 договору №2438/2/2118 від 30.09.2014 р.)

Саме з цього дня та протягом шести місяців (до 30.05.2015 р.) у позивача виникло право на нарахування пені (ч.6 ст. 232 ГК України). Нараховану таким чином пеню позивач міг стягнути протягом 1 року, тобто до 30.05.2016 р. (ст. 258 ЦК України).

Проте, з вимогою до суду про стягнення з відповідача 399 213,63 грн. пені позивач звернувся лише 01.08.2016 р., обрахувавши її з 01.01.2015 р. по 06.07.2016 р. Пропустивши таким чином строк позовної давності за її стягненням, встановлений ст. 258 ЦК України та недотримавшись порядку її обчислення, передбаченого ст. 232 ГК України.

Жодних причин пропуску строку позовної давності, за яких порушене право підлягало б захисту позивачем не наведено.

З огляду на згадані вище рекомендації, дані в постанові пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. та постанові пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р., а також формулювання п.9.1 договору №2438/2/2118 від 30.09.2014 р., суд відхиляє твердження позивача про збільшення за письмовою згодою сторін строку позовної давності для стягнення пені та іншого порядку її нарахування.

А тому, в задоволенні вимог про стягнення пені слід відмовити.

Згідно зі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до змісту п. 3 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

За таких обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 556 985,93 грн. основного боргу, 257 884,46 грн. - інфляційних втрат та 25 316, 16 грн. 3% річних, як такі, що не суперечать чинному законодавству.

У відповідності до ст.ст.44, 49 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 4-4 4, 12, 32-43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

1. Стягнути з Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (вул. О.Кульчицької, 8, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46001, код 31995099) на користь Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (вул. Свіштовська, 3, м. Кременчук, Полтавська область, 39610, код 00152307) 556 985,93 (п'ятсот п'ятдесят шість тисяч дев'ятсот вісімдесят п'ять) грн. - основного боргу, 257 884,46 (двісті п'ятдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят чотири) грн. - інфляційних втрат та 25 316, 16 (двадцять п'ять тисяч триста шістнадцять) грн. 3% річних, 12602,80 (дванадцять тисяч шістсот дві) грн. сплаченого судового збору.

Видати наказ.

2. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 399 213,63 грн. пені - відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони, прокурор, треті особи та особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення, через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 11 листопада 2016 року.

Суддя І.П. Шумський