ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2016 р.Справа № 922/3312/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Керівник Харківської місцевої прокуратури № 4, м. Харків в інтересах держави в особі Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків, 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Державний заклад освіти Центр професійно-технічної освіти № 2 м. Харкова, м. Харків
до Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Харків
про визнання недійсним договору та повернення майна
за участю представників:

прокурора - Перегонцева Н.С., за пос. № 044395 від 04.10.2016 року

позивача - Мхітарян К.Б., за дов. № 114 від 03.10.16 року

третьої особи - не з'явився

відповідача - ОСОБА_3, за дог. № 07/10 від 07.10.16 року

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, про: визнання недійсним договору оренди державного майна від 04.06.2010 року № 4628-Н з додатковими угодами № 1 від 27.03.2015 року; № 2 від 27.03.2015 року, № 3 від 19.04.2016 року до договор, що укладено між позивачем та відповідачем; зобов'язання відповідача звільнити та повернути державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навально-виробничої майстерні, інв. № 1031002), загальною площею 99,8 кв.м., розміщені за адресою: АДРЕСА_2, позивачу. Також прокурор просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги вмотивовані невідповідністю спірного договіру оренди № 4628-Н від 04 червня 2010 року вимогам ст. ст. 3, 28, 63, Закону України "Про освіту", ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", тобто визнанню недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 жовтня 2016 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/3312/16 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 17 жовтня 2016 року. Водночас, даною ухвалою суду залучено до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Державний заклад освіти Центр професійно-технічної освіти № 2 м. Харкова. Судом визнано явку учасників процесу в судове засідання 17 вересня 2016 року обов'язковою.

Розгляд справи неодноразово відкладався, востаннє ухвалою господарського суду від 24 жовтня 2016 року (з урахуванням ухвали господарського суду Харківської області від 28 жовтня 2016 року) до 08 листопада 2016 року.

27 жовтня 2016 року через канцелярію суду від прокурора супровідним листом (вх. № 35477 від 27 жовтня 2016 року) надійшов пакет документів, дані документи судом долучено до матеріалів справи.

В призначене судове засідання 08 листопада 2016 року з'явився прокурор, який підтримав позовні вимоги в повному обсязі; представник позивача, який підтримав позовні вимоги в повному обсязі; представник відповідача, який заперечував проти задоволення позовних вимог та, водночас, підтримав свою заяву про застосування строків позовної давності (вх. № 33360 від 10 жовтня 2016 року). Третя особа, свого уповноваженого представника в дане судове засідання не направила, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що вбачається з наявного в матеріалах справи протоколу судового засідання від 17 жовтня 2016 року, поштових повідомлень про вручення поштового відправлення, оголошення оприлюдненому на офіційному веб-парталі "Судова влада України" (арк. спр. 94, 98-99, 125).

Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

Так, процесуальні документи у даній справі (ухвала суду про порушення провадження у справі та про відкладення) направлялася всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідної ухвали.

Таким чином, суд вважає, що учасники судового процесу повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але третя особа не з'явилася у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення третьої особи про час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 08 листопада 2016 року учасники судового процесу не виявили наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

04 червня 2010 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (орендодавець) та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договорі оренди № 4628-Н.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навчально-виробничі майстерні, нів № 1031002) (далі - майно), загальною площею 99,80 кв.м. за адресою АДРЕСА_2, що перебуває на балансі ДЗО Центр професійно-технічної освіти № 2 м. Харків (далі - балансоутримувач). Майно передається в оренду з метою розміщення цеху з пошиву взуття (інше використання нерухомого майна).

Відповідно до акту приймання-передачі орендованого майна, складеного 04 червня 2010 року, в оренду передано індивідуально визначене майно - нежитлове приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навчально-виробничі майстерні, нів. № 031002), загальною площею 99,80 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2, яке згідно висновків балансоутримувача № 209 від 01.06.10 потребує поточного ремонту. Майно знаходиться на балансі ДЗО Центр професійно-технічної освіти № 2 м. Харків.

Згідно до п. 10.1 договору, договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 04 червня 2010 р. до 04 травня 2013 р.

У подальшому строк дії договору було продовжено, зокрема:

- додатковою угодою № 2 від 27.03.2015 року внесено зміни до п. 10.1. договору, виклавши його у наступній редакції;" Цей договір продовжено на 2 роки 11 місяців, тобто до 04.04.2016 року;

- додатковою угодою № 3 від 19.04.2016 року внесено зміни до п. 10.1. договору, виклавши його у наступній редакції;" Цей договір продовжено на один рік, тобто до 04.04.2017року"

Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор вказує, що передача в оренду приміщень Державного закладу освіти Центр професійно-технічної освіти № 2 м. Харків, який є об'єктом державної власності та фінансується з державного бюджету для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, є порушенням чинного законодавства, зокрема ст. 63 ЗУ "Про освіту", ст. 4 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна" та ст. 5 ЗУ "Про приватизацію державного майна", у зв'язку з чим, посилаючись на ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України, просить суд визнати недійсним договір оренди державного майна від 04.06.2010 № 4628-Н, укладений між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, додаткові угоди до нього № 1 від та № 2 від 27.03.2015 року, № 3 від 19.04.2016 року та зобов'язати відповідача звільнити та повернути державне орендоване окреме індивідуально визнане майно - нежитлові приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навчально-виробничої майстерні, інв. № 1031002), загальною площею 99,8 кв.м., розміщені за адресою: АДРЕСА_2, позивачу.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є: визнання правочину недійсним.

Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання, про що зазначено в п.4 ст. 61 названого закону.

Відповідно до ст. 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Частиною 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

За приписами ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації - об'єкти освіти.

В ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" зазначено, що не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників), а також об'єкти, включені до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації".

Відповідно до договору оренди № 4628-Н від 04 червня 2010 року, балансоутримувачем спірного майна є ДЗО Центр професійно-технічної освіти № 2.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи положення вищезазначених норм матеріального права, приймаючи до уваги умови спірного договору оренди, зокрема п.1.2. договору щодо передачі майна в оренду з метою розміщення цеху з пошиву взуття (інше використання нерухомого майна), судом встановлено, що орендоване за спірним договором майно використовується відповідачем для проведення підприємницької діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, що заборонено законодавством та порушує приписи ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту".

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Із змісту зазначеної статті випливає, що правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, до яких, зокрема, треба віднести: законність змісту правочину, наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам законодавства, його спрямованість. Правочин є чинним, якщо він не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам громадського суспільства.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

В даному випадку умови договору оренди № 4628-Н від 04 червня 2010 року суперечать діючому законодавству України, а саме, ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", оскільки орендоване майно, що є частиною вищого навчального закладу, було надано в оренду для розміщення цеху з пошиву взуття (інше використання нерухомого майна), і ця діяльність не може розцінюватися як навчально-виховний процес, є достатньою правовою підставою для визнання договору оренди № 4628-Н від 04 червня 2016 року та додаткових угод до нього № 1 від 27.03.2015 року, № 2 від 27.03.2015 року, № 3 від 19.04.2016 року недійсними на підставі положень ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України.

Крім того, судом враховані роз'яснення, надані у пп. 2.7 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р., де вказано, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Таким чином, вимоги про визнання недійсним договору оренди № 4628-Н від 04 червня 2016 року та додаткових угод до нього № 1 від 27.03.2015 року, № 2 від 27.03.2015 року, № 3 від 19.04.2016 року є обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки договір оренди № 4628-Н від 04 червня 2016 року визнано недійсним, у відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відсутні підстави для подальшого користування орендованим майном, яке має бути повернуто регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача звільнити та повернути державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навчально-виробничої майстерні, інв. № 1031002), загальною площею 99,8 кв.м., розміщені за адресою: АДРЕСА_2 регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області підлягають задоволенню.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд у справах № 923/591/14, № 906/213/14, № 910/17883/13, 924/427/15.

Розглянувши клопотання відповідача про застосування строків позовної давності (вх. № 33360 від 10 жовтня), яке підтримано представником відповідача під час судового засідання, та проти задоволення якого заперечував прокурор та представник позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 3,4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

При цьому норма частини першої статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

За приписами частинами 1, 2, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону, встановлені частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний суд України у постановах від 27.05.2014р. у справі № 3-23гс14 та від 23.12.2014р. у справі № 916/2414/13, від 29.10.2014р. у справі №6-152цс14 та від 01.07.2015р. у справі № 6-178цс15.

Як зазначає прокурор, про оскаржуваний договір оренди № 4628-Н від 04 червня 2010 року та додаткові угоди до нього, йому стало відомо лише в середині 2016 року в ході здійснення заходів представницького характеру по захисту інтересів держави в особі позивача у сфері використання приміщень ДЗО ЦПТО № 2, що підтверджується наявними в матеріалах справи копією доручення прокуратури Харківської області, копії запиту начальнику регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області та довідкою про вивчення матеріалів РВ ФДМУ по Харківській області щодо передачі в оренду приміщень державного закладу освіти Центр-професійно-технічної освіти № 2 м. Харків (арк. спр. 117-120).

Суд також наголошує, що прокурор не є стороною договору оренди № 4628-Н від 04 червня 2010 року, що додатково унеможливлювало своєчасне виявлення, опротестування та оскарження спірного договору прокурором.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що керівником Харківської місцевої прокуратури № 4 у даній справі не було пропущено строки позовної давності для звернення з відповідним позовом та відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності (вх. № 33360 від 10 жовтня 2016 року).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України та покладає судовий збір на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 13, 14, 19, 118, 121, 129 Конституції України; ст.ст. 1, 4, 12, 22, 27, 29, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним договір оренди державного майна від 04.06.2010 року № 4628-Н, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області () та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1), та додаткові угоди до цього договору № 1 від 27.03.2015 року, № 2 від 27.03.2015 року, № 3 від 19.04.2016 року.

Зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) звільнити та повернути державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення на другому поверсі двоповерхової будівлі (навчально-виробничої майстерні, інв. № 1031002), загальною площею 99,8 кв.м., розміщені за адресою: АДРЕСА_2, Регіональному відділенню Фонду державного майна по Харківській області.

Стягнути фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61136, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь прокуратури Харківської області (61050, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету - 2800, код ЄДРПОУ 820172) 2 756,00 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 09.11.2016 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/3312/16