РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2016Справа №910/18704/16

За позовомКерівника Київської місцевої прокуратури №9 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Солом'янської районної і м. Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва»
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбуд-ХХІ» 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліс-центр»

провизнання недійсним договору суборенди №16/06-1 від 01.06.2016 р.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

прокурор:Такташов О.Я.
від позивача 1:не з'явився
від позивача 2:Єрко Н.П.
від позивача 3:Панкова О.А.
від відповідача 1:Мігонько О.А.
від відповідача 2:Гайдай О.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Київської місцевої прокуратури №9 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Солом'янської районної і м. Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» (надалі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва») звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбуд-ХХІ» (надалі - ТОВ «Трансбуд-ХХІ») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліс-центр» (надалі - ТОВ «Ліс-центр») про визнання недійсним договору суборенди №16/06-1 від 01.06.2016 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між відповідачами договір суборенди №16/06-1 від 01.06.2016 р. не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме ТОВ «Трансбуд-ХХІ» не було отримано погодження від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» як орендодавця спірного майна на передання його в суборенду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.10.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 02.11.2016 р.

Прокурор, представники позивачів 2 та 3 в судове засідання з'явилися, вимоги ухвали суду виконали, надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали повністю.

В судове засідання представник позивача 1 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №108.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач 1 повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Представники відповідачів в судове засідання з'явилися, надали пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечували повністю.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2003 р. між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом'янського району м. Києва (правонаступником якого є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва») (орендодавець) та ТОВ «Трансбуд-ХХІ» (орендар) був укладений договір оренди цілісного майнового комплексу (надалі - «Договір оренди»), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Білогородка, вул. Щорса, 98 (Підприємство), склад і вартість якого визначено до акта оцінки передавального балансу Підприємства, складеного станом на 30.09.2003 р., вартість якого становить 2 310 300,00 грн.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що орендар вступає у строкове платне користування Підприємством у термін, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі підприємства.

На виконання умов Договору оренди позивач 3 передав, а відповідач 1 прийняв в орендне користування цілісний майновий комплекс, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.12.2003 р.

01.06.2016 р. між та ТОВ «Трансбуд-ХХІ» (орендар) та ТОВ «Ліс-Центр» (суборендар) був укладений договір суборенди №16/06-1 (надалі - «Договір суборенди»), згідно з п. 1.1 якого предметом цього договору є надання орендарем в строкове платне користування суборендарю складське приміщення (предмет суборенди) для підприємницьких цілей суборендаря, на визначений договором строк.

Відповідно до п. 1.2 Договору суборенди предмет суборенди складається з асфальтобетонного покриття. Адреса предмета суборенди: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Білогородка, вул. Щорса, 98. загальна площа предмета суборенди становить 2 152,0 кв.м (п. 1.3 Договору).

За змістом п. 1.4 Договору суборенди предмет суборенди на строк дії договору знаходиться у користуванні орендаря на підставі договору оренди цілісного майнового комплексу від 01.12.2003 р.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку прокурора, Договір суборенди укладений з порушенням норм законодавства, а тому існують підстави для визнання його недійсним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а також наявність його порушеного права.

Як на підставу для визнання недійсним Договору прокурор вказує на те, що ТОВ «Трансбуд-ХХІ» як орендар за Договором оренди не мало повноважень передавати спірне майно в суборенду ТОВ «Ліс-Центр» без отримання згоди позивача 3 як орендодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Договору оренди позивач 3 передав, а відповідач 1 прийняв в орендне користування цілісний майновий комплекс, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.12.2003 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 Цивільного кодексу України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Згідно з приписами ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Як було встановлено судом, ТОВ «Трансбуд-ХХІ» стало орендарем цілісного майнового комплексу на підставі Договору оренди.

За змістом ч. 2 ст. 774 Цивільного кодексу України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 6.2 Договору оренди встановлено, що орендар має право за згодою орендодавця продавати, обмінювати, позичати іншим чином розпоряджатися матеріальними цінностями, які входять до складу орендованого майна підприємства за умови, що це не спричинить зміни вартості підприємства і не порушить інших положень договору. За згодою орендодавця орендар має право здавати в суборенду частину нерухомого майна за умови, що це не суперечить чинному законодавству.

Таким чином, приписи чинного законодавства України та положення п. 6.2 Договору оренди містили заборону ТОВ «Трансбуд-ХХІ» як орендарю передавати спірне майно в суборенду без згоди позивача 3 як орендодавця та власника такого майна.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання згоди позивачем 3 на укладення Договору суборенди, а представники відповідачів в судовому засідання підтвердили, що відповідної згоди на укладення спірного договору відповідач 1 не отримував.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Таким чином, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд відзначає, що оскільки Договір суборенди був укладений відповідачем 1 як орендарем за Договором оренди без відповідної згоди орендодавця, спірний Договір суборенди ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги прокурора про визнання недійсним Договору суборенди правомірними та обґрунтованими.

Стосовно правомірності звернення з даним позовом до суду керівником Київської місцевої прокуратури №9 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Солом'янської районної і м. Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно з п. 6 частини другої ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право звертатись до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Ст. 361 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Формами представництва є, зокрема, звернення до суду з позовами, коли порушуються інтереси держави та участь у розгляді судами справ. Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Абзац третій частини першої та частина третя ст. 2 Господарського процесуального кодексу України визначають, що господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави; прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. у справі № 1-1/99 зазначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно з ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до рішення Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 р., цілісний майновий комплекс, що є предметом Договору оренди, передано до управління Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації.

Враховуючи викладене, керівник Київської місцевої прокуратури №9 правомірно згідно діючого законодавства звернувся до суду з даною позовною заявою для захисту інтересів держави в особі Київської міської ради, Солом'янської районної і м. Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва».

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача 1, оскільки спір виник з його вини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги керівника Київської місцевої прокуратури №9 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Солом'янської районної і м. Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» задовольнити.

2. Визнати недійсним договір суборенди №16/06-1 від 01.06.2016 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансбуд-ХХІ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліс-центр».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбуд-ХХІ» (03151, м. Київ, вул. Донецька, 35; ідентифікаційний код 19482349) на користь прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9; ідентифікаційний код 02910019) судовий збір у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.11.2016 р.

Суддя В.П. Босий