РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2016Справа №910/15141/16

За позовом Приватного підприємства "Техагропоставка"
до Приватного підприємства "Бобринець-Агро-К"
про стягнення 2 726 481, 75 грн.
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від позивача:Кулик А.М. - представник за довіреністю;
від відповідача:ОСОБА_2 - директор; Євстігнєєв А.С. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Техагропоставка" (далі - позивач, ПП "Техагропоставка") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Бобринець-Агро-К" (далі - відповідач, ПП "Бобринець-Агро-К") про стягнення грошових коштів у розмірі 2 726 481, 75 грн., з яких 1 963 705, 95 грн. основного боргу, 250 000, 00 грн. штрафу, 454 000, 50 грн. - інфляційне нарахування та 58 775, 30 грн. - 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач станом на день звернення із позовом до суду, своїх зобов'язань за договором поставки № 22/03-12 від 22.03.2012 року не виконав. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2016 р. порушено провадження у справі № 910/15141/16, розгляд останньої призначено на 07.10.2016 року. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 року виправлено допущену технічну помилку в ухвалі Господарського суду міста Києва від 19.08.2016 р. у справі 910/15141/16, та призначено справу до розгляду на 05.10.2016 року. Судом, з урахуванням клопотання відповідача, відповідно до вимог статті 129 Конституції України та статті 4-4 ГПК України у судовому засіданні 05.10.2016 року забезпечено гласність судового процесу та його повне фіксування технічними заходами, що знайшло своє відображення у протоколі судового засідання згідно вимог статті 81-1 ГПК України. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись, зокрема, на обставини викладені у письмовому відзиві на позовну заяву. 03.10.2016 року відповідачем через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано клопотання про призначення у справі судової експертизи, у зв'язку з тим, що, на думку відповідача, зміст листа № 05/08-13 на який посилається позивач як на одну з підстав позовних вимог, було навмисно спотворено позивачем з метою ведення суду в оману.

Крім того, ПП "Бобринець-Агро-К" наполягало на задоволенні клопотання про зобов'язання позивача надати оригінали документів для звірки на відповідність наданих до позову копіям.

Також безпосередньо у судовому засіданні 05.10.2016 року представник відповідача просив суд задовольнити заяву щодо застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Розглянувши у судовому засіданні 05.10.2016 року клопотання відповідача про витребування доказів, суд дійшов висновку про необхідність його задоволення та зобов'язав ПП "Техагропоставка" надати суду наступні документи:

- оригінал листа вих. №05/08-13 від 05.08.2013 р.;

- оригінал договору купівлі-продажу №22/03-12 від 22.03.2012 р;

- оригінал додаткової угоди №1 від 22.05.2012 р. до договору купівлі-продажу №22/03-12 від 22.03.2012 р.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 34, 36, 41 ГПК України, суд встановив, що клопотання про призначення судової експертизи та про застосування строку позовної давності будуть розглянуті під час судового процесу.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, враховуючи неявку в судове засідання представника позивача, що перешкоджає розгляду спору по суті, суд створює сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та доказів на їх підтвердження, відклавши розгляд справи на 12.10.2016 року.

Представник позивача у судовому засіданні 12.10.2016 року наполягав на задоволенні позовних вимог. Безпосередньо у судовому засіданні надав витребувані судом оригінали документів.

У судовому засіданні 12.10.2016 року судом та учасниками судового процесу було досліджено оригінали документів, а саме: лист вих. №05/08-13 від 05.08.2013 р.; договір купівлі-продажу №22/03-12 від 22.03.2012 р; додаткова угода №1 від 22.05.2012 р. до договору купівлі-продажу № 22/03-12 від 22.03.2012 р.

Представник відповідача проти позову заперечував, 11.10.2016 року через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав клопотання про залишення позову без розгляду у випадку не подання позивачем оригіналів документів, витребуваних ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2016 року.

Оскільки витребувані документи позивачем були надані безпосередньо у судовому засіданні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.

З метою з'ясування фактичних обставин справи, наявність котрих стала відома безпосередньо у судовому засіданні, представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про продовження строку розгляду даного спору додатково на 15 днів.

Відповідно ст. 69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, суд задовольнив клопотання відповідача про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів та оголосив у судовому засіданні перерву до 21.10.2016 року.

У судовому засіданні 21.10.2016 року представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, а також заперечував проти клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи.

Представники відповідача продовжували заперечувати проти позовних вимог у повному обсязі. 20.10.2016 року через канцелярію суду відповідачем було подано додаткові письмові пояснення до відзиву на позовну заяву.

Крім того, відповідач звернувся до суду із клопотанням про долучення додаткових доказів до матеріалів справи та про дослідження доказі безпосередньо у судовому засіданні.

Також, з метою виклику у судове засідання директора відповідача - ОСОБА_2, представник ПП "Бобринець-Агро-К" просив оголосити перерву у судовому засіданні.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та докази на їх підтвердження, вислухавши пояснення позивача та відповідача, керуючись ст.30 ГПК України, суд дійшов висновку про необхідність викликати у судове засідання колишнього директора Приватного підприємства "Техагропоставка" - ОСОБА_4 та директора Приватного підприємства "Бобринець-Агро-К" -ОСОБА_2, які займали керівні посади на момент виникнення спірних правовідносин.

У судовому засіданні було оголошено перерву до 02.11.2016 року.

Безпосередньо у судовому засіданні 02.11.2016 року представник позивача наполягав на задоволенні позову та з урахуванням доводів та доказів відповідача по справі надав додаткові письмові пояснення 01.11.2016 року через канцелярію суду, які, на думку позивача, повинні спростувати доводи відповідача по справі.

Представники відповідача у судовому засіданні 02.11.2016 року проти позову заперечували, надали усні пояснення по справі та просили суд залишити позов без розгляду у випадку не подання позивачем доказу направлення та вручення відповідачу листа № 05/08-13 від 05.08.2013 року. Крім того, представники відповідача продовжували наполягати на задоволені заявлених раніше клопотань про застосування строку позовної давності та про призначення експертизи.

Розглянувши у судовому засіданні 02.11.2016 року клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 02.11.2016 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та представників відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.03.2012 року між Приватним підприємством "Техаргопоставка" (далі - покупець) та Приватним підприємством "Бобринець-Агро-К" (далі - продавець) було укладено договір купівлі-продажу № 22/03-12 (далі - договір № 22/03-12), відповідно до умов якого, продавець зобов'язується поставити та передати товар покупцеві, а покупець зобов'язаний прийняти товар та оплатити його відповідно до умов договору.

Найменування товару - сільськогосподарська продукція - кукурудза, врожай 2012 року. Сторони визначили, що товар повинен бути поставлений покупцеві до 22.10.2012 року.

22.05.2012 року між продавцем та покупцем було укладено додаткову угоду № 1 до договору, якою було встановлено ціну товару, порядок розрахунку загальної кількості товару та порядок розрахунків у випадку не виконання продавцем поставки у визначені договором строки.

Відповідно до пункту 5.2. договору № 22/03-12, сторони погодили, що оплата за товар здійснюється шляхом передоплати у розмірі 500 000, 00 грн. протягом трьох банківських днів з моменту укладення договору.

На виконання умов договору № 22/03-12, Приватним підприємством було проведено оплату на суму 500 000, 00 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 244 від 23.03.2012 року, призначення платежу - за кукурудзу відповідно до договору № 22/03-12 від 22.03.2012 року у тому числі ПДВ.

Однак, як вбачається із позовної заяви, відповідачем не було виконано зобов'язань за договором № 22/03-12 в частині поставки товару.

Згідно положень ч. 2 додаткової угоди № 1 від 22.05.2012 року, у випадку не поставки товару в строк до 22.10.2012 року, продавець зобов'язаний протягом трьох банківських днів з моменту настання строку поставки, розрахуватись із покупцем грошовими коштами в сумі:

- С=Со х 1,315 х К2/К1;

Де Со - загальна сума оплати за товар, яка отримана продавцем від покупця за договором;

К1 - середнє значення між купівлею та продажем долара США на момент оплати, за даними сайту www.currency.in.ua;

К2 - середнє значення між купівлею та продажем долара США на момент розрахунку, за даними сайту www.currency.in.ua;

05.08.2013 року Приватне підприємство "Техагропоставка" звернулось до Приватного підприємства "Бобринець-Агро-К" з листом-вимогою № 05/08-13, в якому просило повернути кошти згідно договорів № 01/03-12 від 01.03.2012 року та № 22/03-12 від 22.03.2012 року.

Як вказує позивач, 20.08.2013 року відповідач повернув покупцеві 8 000, 00 грн. в рахунок погашення боргу за договором купівлі-продажу від 22.03.2012 року.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, на думку позивача, що станом на день звернення до суду із позовною заявою, відповідач своїх зобов'язань за договором № 22/03-12 не виконав.

Дослідивши правову норму, яка підлягає застосуванню у спірних відносинах сторін, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, виходячи із наступного:

Судом надана належна правова оцінка відносинам сторін. За своєю правовою природою між сторонами укладено договір постачання. У залежності від умов діючого законодавства, договір вважається укладеним коли сторони досягли всіх суттєвих його умов, а саме за ЦК України відносно предмету та строку.

Укладений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно зі статтями 173, 174, 175 ГК України (статтями 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Незалежно від того, що у ЦК України договору поставки присвячено лише одна стаття (ст. 712), до нього застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, а саме ст. ст. 655-697 ЦК України, коли інше не встановлено договором, законом або витікає із характеру правовідносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначається господарським кодексом України. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Господарський кодекс України чітко вказує, що сторонами договору постачання можуть бути лише суб'єкти господарювання в розумінні статті 55 ГК України. Таким чином, законодавець визначив відповідно до вимог частини 6 статті 265 ГК України чим різниться договір поставки від договору купівлі-продажу. Сторони судового процесу є суб'єктами господарювання відповідно до вказаних вимог.

Так, згідно п. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 266 ГК України визначено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках.

Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

За вимогами ГК України договір вважається укладеним у випадку досягнення сторонами умов щодо його предмету, строку та ціні. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, визначили ціну, строк дії договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 712 ЦК України та ст.ст. 180, 181, 265 ГК України, він вважається укладеним згідно частини 7 статті 181 ГК України, а саме подія, до якої прагнули сторони відбулася.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи, позивач виконав свої зобов'язання за договором № 22/03-12 та здійснив попередню оплату у розмірі 500 000, 00 грн.

Натомість, як вбачається із позовної заяви та доводів позивача, ПП "Бобринець-Агро-Сервіс" товар у встановлений договором строк не поставило, грошові кошти не повернуло.

Заперечуючи проти заявленого позову відповідач посилався, зокрема, на наступні обставини:

- відповідач ніколи не отримував оригінал листа-вимоги № 05/08-13 від 05.08.2013 року;

- зміст копії листа № 05/08-13 від 05.08.2013 року який наявний у відповідача суттєво відрізняється від листа № 05/08-13 від 05.08.2013 року, який було долучено позивачем до матеріалів справи;

- 20.08.2013 року відповідач оплатив 8 000, 00 грн. в рахунок часткового повернення коштів, отриманих на інших підставах, аніж договір купівлі-продажу від 22.03.2012 року;

- жодних вимог щодо повернення коштів, отриманих відповідно до договору купівлі-продажу № 22/03-12 від 22.03.2012 року позивач відповідачу ніколи не заявляв, а також позивач не звертався у будь-якій іншій формі до відповідача щодо повернення коштів за вищевказаним договором;

- згідно листа від 05.08.2013 року № 05/08-13 відповідачем позивачу було сплачено окрім 8 000 грн. також 500 000, грн., тому неясно, яка з цих сум є оплатою за договором;

- відповідачем не порушено умов спірного договору в частині поставки товару, оскільки позивачем не було погоджено у письмовому порядку місце поставки;

- спірний договір купівлі-продажу є неукладеним, оскільки він не містить такої істотної умови, як строк дії договору;

- позивачем пропущено строк позовної давності.

Дослідивши наявні у матеріалах справи фактичні дані, заслухавши пояснення та усні доводи сторін по справі, суд дійшов висновку, що вимога Приватного підприємства "Техагропоставка" щодо стягнення з Приватного підприємства "Бобринець-Агро-К" суми попередньої оплати (основний борг) у розмірі 1 963 705, 95 грн. підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 6.1. договору № 22/03-12 визначено умови поставки "EXW (Франко Елеватор)" зернов склади Кіровоградської області, далі за текстом Елеватор за письмовою згодою сторін (EXW - у редакції Інкотермс 2000).

Відповідно до підрозділу А. "Обов'язки продавця" (А.4. Поставка) розділу ''EXW, EX WORKS (....named place) Франко-завод (…назва місця) Інкотермс, - продавець зобов'язаний надати товар у розпорядження покупця в названому місці поставки, без завантаження на будь-який приймаючий транспортний засіб, в узгоджений день чи в межах погодженого періоду або якщо такого часу не обумовлено, у строк звичайний для поставки аналогічних товарів. Якщо сторони не узгодили конкретної точки в межах названого місця поставки, і наявні декілька придатних для цього точок, продавець може вибрати таку точку в межах місця поставки, яка найбільш відповідає його цілям.

Тобто відсутність письмового погодження конкретного місця поставки була вигідною відповідачу, адже він міг самостійно обрати місце поставки, яке найбільш відповідало його цілям.

Щодо відсутності, як вважає відповідач, у договорі такої істотної умови як строк його дії суд відзначає наступне.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору (п.п. 3, 7 статті 180 Господарського кодексу України).

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент в часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Частиною 2 статті 252 Цивільного кодексу України передбачено, що термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

У пункті 7.1. договору № 22/03-12 сторони погодили наступне: "даний договір діє з моменту підписання та до його повного виконання". Таким чином, така істотна умова як строк дії договору наявна й у спірному договорі купівлі-продажу.

На підтвердження того, що 8 000, 00 грн. за непоставлену продукцію було повернуто відповідачем позивачу саме за договором № 22/03-12, ПП "Техагропоставка" наводить наступні доводи.

Відповідно до копії банківської виписки Приватного підприємства "Техагропоставка", 20.08.2013 року від платника - ПП "Бобринець-Агро-К" надійшов платіж у розмірі 8 000, 00 грн., з призначенням платежу - Повернення грошових коштів за не поставлену с/г продукцію, зг. листа № 05/08-13 від 05.08.2013 р., в т.ч. ПДВ 20% 1 333, 33 грн.

Згідно копії банківської виписки Приватного підприємства "Техагропоставка", 14.08.2013 року від платника - ПП "Бобринець-Агро-К" надійшов платіж у розмірі 500 000, 00 грн., з призначенням платежу - Повернення грошових коштів за не поставлену с/г продукцію, зг. листа № 05/08-13 від 05.08.2013 р., в т.ч. ПДВ 20% 1 333, 33 грн.

04.10.2016 року, відповідачем до письмового відзиву на позовну заяву було долучено в якості додатку копію листа № 05/08-13 від 05.08.2013 року, наступного змісту:

- "В зв'язку з не поставкою сільгосппродукції, прошу Вас повернути кошти згідно договорів № 18/04-12 від 18.04.2012 р. та № 06/04-12 від 06.04.2012 р. на наш рахунок № 7335 в ПАТ ВТБ Банк МФО 321767".

12.10.2016 року позивачем було долучено до матеріалів справи оригінал листа № 05/08-13 від 05.08.2013 року, наступного змісту:

- "В зв'язку з не поставкою сільгосппродукції, прошу Вас повернути кошти згідно договорів № 01/03-12 від 01.03.2012 р. та № 22/03-12 від 22.03.2012 р. на наш рахунок № 7335 в ПАТ ВТБ Банк МФО 321767".

На підтвердження наявності між позивачем та відповідачем правовідносин за договорами № 18/04-12 від 18.04.2012 р. та № 06/04-12 від 06.04.2012 р. (варіант листа відповідача) ПП "Бобринець-Агро-К" надано виписку по рахунку № 8506 від 11.04.2012 року, яка підтверджує оплату позивачем товару за договором № 06/04-12 на суму 50 000, 00 грн. та виписку від 19.04.2012 року, яка підтверджує оплату позивачем за товар за договором № 18/04-12 на суму 454 000, 00 грн.

З огляду на наведене, загальна сума, сплачена за договорами № 18/04-12 та № 06/04-12 становила 504 000, 00 грн., хоча фактично, відповідно до копій виписок позивача, за листом № 05/08-13, Приватне підприємство "Бобринець-Агро-К" повернуло за непоставлену продукцію 508 000, 00 грн. (більше ніж було отримано).

Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи позивача про те, що 8 000, 00 грн. було сплачено за не поставлену с/г продукцію саме за договором № 22/03-12 є обґрунтованими та доведеними належними і допустимими доказами.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача штраф в розмірі 250 000, 00 грн., інфляційні втрати у розмірі 454 000, 50 грн. та 3% річних у розмірі 58 775, 30 грн.

Згідно статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Із положень ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 9.5. договору № 22/03-12, у випадку повної або часткової не поставки товару продавцем у строки, визначені в договорі, продавець сплачує покупцю штраф у розмірі 50% від загальної вартості поставленого по договору товару.

Таким чином, умовами Договору передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати штрафних санкцій.

Враховуючи, що судом встановлено факт порушення відповідачем строків поставки, тоді стягнення з відповідача штрафу у розмірі 250 000, 00 грн. є правомірним.

Щодо вимог про стягнення з ПП "Бобринець-Агро-К" інфляційних втрат у розмірі 454 000, 50 грн. та 3% річних у розмірі 58 775, 30 грн., вони за висновками суду є помилковими, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку товарів, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Дана позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 15.10.2013р. у справі №5011-42/13539-2012.

Відтак, враховуючи все вищенаведене, господарський суд дійшов висновку що вимоги Приватного підприємства "Техагропоставка" до Приватного підприємства "Бобринець-Агро-К" про стягнення інфляційних втрат у розмірі 454 000, 50 грн. та 3% річних у розмірі 58 775, 30 грн. є такою, що задоволенню не підлягає.

Також, відповідач по справі, заперечуючи проти позовних вимог посилається на пропущення позивачем строку позовної давності, мотивуючи це тим, що жодних вимог щодо повернення коштів, отриманих відповідно до договору купівлі-продажу № 22/03-12 від 22.03.2012 року позивач відповідачу ніколи не заявляв, а також позивач не звертався у будь-якій іншій формі до відповідача щодо повернення коштів за вищевказаним договором. Тому, як зазначає відповідач, строк позовної давності сплив ще 26.10.2015 року.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України встановлений загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки.

За приписами ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 4.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарський спорів" передбачено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Пунктом 3.1. договору № 22/03-12 передбачено, що товар повинен бути повністю поставлений покупцеві до 22.10.2012 року. У випадку не поставки товару в указаний строк, продавець зобов'язаний протягом 3 банківський днів повернути суму оплати покупцеві.

Таким чином, відлік строку давності слід починати з 26.10.2012 року.

Відповідно до положень статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Положеннями Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" передбачено, що правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

- визнання пред'явленої претензії;

- зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

- письмове прохання відстрочити сплату боргу;

- підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

- письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

- часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Оскільки суд дійшов висновку, що 20.08.2013 року було повернуто грошові кошти за непоставлену с/г продукції відповідно до листа № 05/08-13 у розмірі 8 000, 00 грн. саме за договором № 22/03-12, тоді строк позовної давності переривається з 20.08.2013 року.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 Цивільного кодексу України).

Отже, відлік строку позовної давності починається знову з 21.08.2013 року та закінчується відповідно 21.08.2016 року.

Відповідно до матеріалів справи № 910/15141/16, Приватне підприємство "Техагропоставка" звернулося із позовом до Господарського суду міста Києва 17.08.2016 року. Таким чином, строк позовної давності пропущено не було, тому заява ПП "Бобринець-Агро-К" про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи встановлені у ході судового розгляду обставини, позовні вимоги Приватного підприємства "Техагропоставка" підлягають частковому задоволенню.

Судовий збір згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 509, 525, 526, 530, 536, 548, 549, 625, 629, 638, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 55, 173-175, 180, 181, 193, 231, 265, 266 Господарського кодексу України, ст.ст. 32-34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства "Техагропоставка" задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Бобринець-Агро-К" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 53/80, офіс 302; Код ) на користь Приватного підприємства "Техагропоставка" (25006, м. Кіровоград, вул. Тимірязєва, 39, кв. 5; ) грошові кошти у розмірі 1 963 705, 95 грн., штраф у розмірі 250 000, 00 грн. та судовий збір у розмірі 33 205, 58 грн.. Видати наказ.

3. У задоволенні решти позовних вимог Приватного підприємства "Техагропоставка" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 07.11.2016 р.

Суддя Ю.О.Підченко