ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" листопада 2016 р.Справа № 916/3727/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого Діброви Г.І.
суддів Принцевської Н.М., Лисенко В.А.
при секретарі судового засідання Бендерук Є.О.
за участю представників учасників процесу:
від прокуратури Папозогло В.С. за посвідченням від 15.06.2015 року №033848;
від Адміністрації Державної прикордонної служби України не з`явився;
від Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса Калашников В.Ю. за довіреністю від 11.05.2016 року;
від Ізмаїльської міської ради не з`явився;
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер", м. Київ не з`явився;
від Кабінету Міністрів України Клепиков М.С. за довіреностями від 28.12.2015 року №907/9/32-15, від 04.01.2016 року №03-39/22;
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Дунайбункер, м. Київ
на рішення господарського суду Одеської області від 16.05.2016 року
у справі №916/3727/15
за позовом Заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса
до відповідачів: Ізмаїльської міської ради; Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер", м. Київ
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів Кабінету Міністрів України
про визнання недійсним договору оренди та витребування земельної ділянки
В С Т А Н О В И В:
Заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Ізмаїльської міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер", в якій просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 15.11.2004 року площею 2,3881 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений Ізмаїльською міською радою з Товариством з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер", витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер" на користь держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, зі складанням акту прийому-передачі, земельну ділянку площею 2,3881 га, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 258.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 17.02.2016 року у справі № 916/3727/15 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України. Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.03.2016 року у справі №916/3727/15 залучено до участі у справі в якості іншого відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер".
Рішенням господарського суду Одеської області від 16.05.2016 року у справі № 916/3727/15 (головуючий суддя Никифорчук М.І., судді Петренко Н.Д., Желєзна С.П.) позов задоволено повністю, визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 15.11.2004 року площею 2,3881 га, розташованої за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 258, укладений Ізмаїльською міською радою з Товариством з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер", витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер" на користь держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України зі складанням акту прийому-передачі, земельну ділянку площею 2,3881 га, яка розташована за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул. Нахімова, 258.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер" з рішенням суду не погодилось, тому звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати в повному обсязі рішення господарського суду Одеської області від 16.05.2016 року у справі № 916/3727/15 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачам у відновленні строку позовної давності на оскарження договору оренди землі та відмовити у визнанні недійсним договору оренди землі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
02.08.2016 року через канцелярію суду від Кабінету Міністрів України надійшли пояснення на апеляційну скаргу, які судовою колегією долучені до матеріалів справи. 03.08.2016 року від Адміністрації Державної прикордонної служби України надійшли заперечення на апеляційну скаргу, які судовою колегією також були долучені до матеріалів справи.
У зв`язку з відпусткою судді учасника-колегії Колоколова С.І., на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду, було проведено повторний автоматизований розподіл справи, внаслідок якого для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Діброви Г.І., суддів Принцевської Н.М., Лисенко В.А.
21.09.2016 року представником Адміністрації Державної прикордонної служби України було надано пояснення по справі, яке судовою колегією долучено до матеріалів справи.02.11.2016 року від прокуратури було надано додаткове пояснення по справі, яке судовою колегією також долучено до матеріалів справи.
В судовому засіданні, яке відкладалось, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайбункер" підтримав доводи апеляційної скарги, представники прокуратури, Адміністрації Державної прикордонної служби України і Кабінету Міністрів України підтримали заперечення на апеляційну скаргу з мотивів, викладених письмово. Представник Військової частини НОМЕР_1 усно надав заперечення на апеляційну скаргу.
Представник Ізмаїльської міської ради в судові засідання не з`являвся, про дату, час та місце їх проведення повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причину неявки суд не повідомив, своїми процесуальними правами, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, ніяких клопотань з цього приводу судовій колегії не надав, неявка без поважних причин у судове засідання представників сторін не тягне за собою відкладення розгляду справи на інші строки, тому справу розглянуто за наявними матеріалами та поясненнями присутніх представників учасників судового процесу, а повний текст постанови направляється учасникам судового процесу по справі в установленому порядку.
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для з`ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 916/3727/15 та наданих присутніми представниками учасників судового процесу пояснень.
Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Заслухавши пояснення присутніх представників учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Одеської області від 16.05.2016 року у справі № 916/3727/15 є обґрунтованим та правомірним, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Ради народних комісарів Української РСР від 07.02.1946 року № 157/017 Про відвід 3138 гектарів землі для будівництва головної бази Дунайської флотилії ВМФ в Ізмаїльській області було відведено для будівництва головної бази Дунайської флотилії ВМФ в Ізмаїльській області земельну ділянку площею 3138 гектарів землі, зокрема, за рахунок приміських земель м. Ізмаїла в районі Копана Балка.
Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих від 15.06.1951 року № 025 Про передачу в постійне користування військовій частині НОМЕР_2 земельної ділянки передано в постійне користування військовій частині НОМЕР_2 земельну ділянку площею 7,6 га, розташовану в районі 85-90 км Копаної Балки (вул. Нахімова спуск до річки Дунай) для розширення раніше відведеного будівельного майданчика.
Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської обласної ради депутатів трудящих від 03.09.1951 року № 32 Про відвід в постійне користування військовій частині НОМЕР_2 земельної ділянки затверджено рішення звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих від 15.06.1951 року № 025 про передачу в постійне користування Військовій частині НОМЕР_2 земельної ділянки загальною площею 7,6 га в межах території, відчуженої для спеціального будівництва Військової частини 69277 постановою Ради Народних Комісарів УРСР від 07.02.1946 року № 157/017.
Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих від 26.06.1952 року № 031 Про передачу в постійне користування військовій частині НОМЕР_2 земельної ділянки передано в постійне користування військовій частині НОМЕР_2 земельну ділянку площею 1,7 га, розташовану в районі Копаної Балки для розширення раніше відведеного будівельного майданчика.
20.01.1967 року на підставі вищезазначених рішень представником управління головного архітектора м. Ізмаїла було складено акт про відвід в натурі земельної ділянки загальною площею 8,55 га, розташованої в м. Ізмаїлі по вул. Нахімова, 258, в користування Військовій частині.
На зазначеній земельній ділянці розміщуються військові містечка № НОМЕР_3 , 139 (на теперішній час на території вказаних військових містечок знаходиться Військова частина НОМЕР_1 ).
У наступному, на підставі Директиви Міністра оборони України від 12.09.1995 року № Д-08 та наказу Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 15.09.1995 року № 359 здійснено приймання-передачу з бригади річкових кораблів ВМС України до складу Прикордонних військ України військового майна, в тому числі і військового містечка № НОМЕР_4 м.Ізмаїл, що підтверджується актом від 12.12.1995 року.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.12.2001 року № 573-р було затверджено Перелік нерухомого військового майна Прикордонних військ, яке пропонується до відчуження, згідно з яким підлягала відчуженню, зокрема, казарма будівля № 1, загальною площею 384 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
21.03.2003 року, на підставі вказаного розпорядження, між Державним комітетом у справах охорони державного кордону України та Товариством з обмеженою відповідальністю Дунайбункер було укладено договір міни нерухомого військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей, предметом якого є обмін військового нерухомого майна, а саме: казарми будівлі № 1 військового містечка № НОМЕР_4 , загальною площею 384 кв.м., що знаходяться в м. Ізмаїлі по вул. Нахімова, 258, на три квартири, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю Дунайбункер, на виконання якого того ж дня сторонами даного договору було підписано акт приймання передачі зазначеного майна.
Рішенням Ізмаїльської міської рад від 28.09.2004 року № 738-ІV Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю Дунайбункер для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258, припинено Державному комітету у справах охорони державного кордону України право постійного користування земельною ділянкою площею 2,3881 га по вул. Нахімова, 258; затверджено проект землеустрою та надано в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю Дунайбункер вказану земельну ділянку для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден.
15.11.2004 року між Ізмаїльською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Дунайбункер (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований 22.11.2004 року в Одеській регіональній філії державного підприємства Центр державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі землі вчинено запис за №01, за умовами якого орендодавець, на підставі рішення Ізмаїльської міської рад від 28.09.2004 року № 738-ІV за актом приймання передачі передав, а орендар прийняв в оренду строком на 49 років земельну ділянку загальною площею 2,3881 га, на якій знаходяться об`єкти нерухомого майна, що належать орендарю, розташовану за адресою: м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 258, для експлуатації адміністративного приміщення, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден.
Оскільки на той час чинне законодавство не визначало момент, з якого особа набувала право землекористування, то вищезазначені рішення були достатніми підставами для виникнення права постійного землекористування у відповідача.
Рішенням господарського суду Одеської області від 17.07.2015 року у справі № 916/4881/14 задоволено позовні вимоги заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, Військової частини НОМЕР_1 до відповідача Ізмаїльської міської ради, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю Дунайбункер про визнання незаконним та скасування рішення, визнано незаконним та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004 року № 738-ІV Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 (сорок дев`ять) років Товариству з обмеженою відповідальністю Дунайбункер для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258 .
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15.10.2015 року у справі № 916/4881/14 рішення господарського суду Одеської області від 17.07.2015 року у справі № 916/4881/14 скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено з посиланням на те, що рішення вичерпало свою дію і його скасування не породжує юридичних наслідків.
Дана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у справах № 21-405а14 (постанова від 11.11.2014 року) і № 3-514гс16 (постанова від 06.07.2016 року), які є обов`язковими для всіх судів України при розгляді аналогічних справ.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з приписами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Пунктом 1.2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин визначено, що за змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 Цивільного кодексу України, статей 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб`єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог Земельного кодексу України, спрямованих на раціональне використання землі як об`єкта нерухомості (власності).
Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов`язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам.
За змістом пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.
Так, у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта, виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.
В даному випадку судова колегія вважає, що місцевий господарський суд правомірно та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, з огляду на наступне.
За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 5 статті 116 Конституції України наділено Кабінет Міністрів України повноваженням здійснювати управління державною власністю відповідно до закону.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель є завданням земельного законодавства, а саме Земельного кодексу України.
Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Статтею 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Пунктом "б" частини 3 статті 84 Земельного кодексу України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення. Відповідно абзацу 3 частини 5 статті 20 Земельного кодексу України, земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
За приписами статті 13 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України, статей 9 та 14 Закону України Про збройні Сили України землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.
Землі, які використовують Збройні Сили України, є державною власністю. Вони підлягають обов`язковому обліку, цільовому використанню і правильному утриманню. Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.
За змістом статті 77 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України Про використання земель оборони передбачено, що землями оборони визначаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військових навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України. Статтею 4 зазначеного Закону визначено вичерпний перелік використання земель оборони.
Згідно з пунктом 3 Положення Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 року №1919, повноваження суб`єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, яке є придатним для подальшого використання, але не може бути застосоване у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна (крім майна, зазначеного у пункті 4 цього Положення), а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок та іншого нерухомого майна надає Кабінет Міністрів України у встановленому порядку.
Виходячи зі змісту вищезазначеного, рішення щодо відчуження військового майна приймається Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України з урахуванням особливостей майна.
Спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, які знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається ними.
При цьому, зі змісту рішення Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004 року № 738-ІV Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю Дунайбункер для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258 вбачається, що земельна ділянка, розташована в м. Ізмаїл, по вул. Нахімова, 258 знаходилась в постійному користуванні Адміністрації Державної прикордонної служби України.
В матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у Ізмаїльської міської ради законних підстав для припинення права землекористування позивачу, що автоматично позбавляє Ізмаїльську міську раду права на надання спірної земельної ділянку в оренду іншим особам.
Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а статтею 321 цього Кодексу передбачено принцип непорушності права власності.
Пунктом 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України встановлено, що власник має право витребувати майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка загальною площею 2,3881 га, розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 258, відносилась до земель оборони, то повноваження по розпорядженню цією земельною ділянкою не належали Ізмаїльській міській раді, яка видала оспорюване рішення та уклала спірний договір з перевищенням власних повноважень, у зв`язку з чим укладений спірний договір оренди є незаконним.
Крім того, в даному випадку в матеріалах справи відсутні докази надання Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України згоди на відчуження земельної ділянки, переданої в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер».
Отже, позовні вимоги прокурора є обґрунтованими, доведеними належним чином і такими, що підлягають задоволенню судом.
Щодо заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності, судова колегія зазначає наступне.
Як вказує Конституційний Суд України, строки звернення до суду, як складова механізму реалізації права на судовий захист, є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абзац 5 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22.02.2012 року № 4-рп/2012).
За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулася до суду з позовом.
У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.
Таким чином, для застосування строку позовної давності суд повинен встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами.
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про доведеність позивачем його позовних вимог про недійсність спірного договору оренди, як такого, що укладений незаконно, з перевищенням повноважень, оскільки питання відповідності закону договорів та рішень державних органів розглядається судом саме на момент їх укладення та прийняття. Подальші дії стосовно виконання незаконних рішень та недійсних договорів не свідчать про їх законність. Тому є підстави для розгляду заяви відповідача про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог прокурора і мотивування відмови місцевого господарського суду в цій частині є помилковим але таким, що не призвело до прийняття судом невірного висновку по справі і в силу приписів статті 104 Господарського процесуального кодексу України не є підставою для скасування вірного рішення суду.
Судова колегія, при розгляді заяви про застосування до заявлених позовних вимог позовної давності, вважає її такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За нормами статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).
Згідно з приписами частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до частини 1 статті 261 вказаного України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Як вбачається з матеріалів справи, Управління військової розвідки по Державній прикордонній службі України СБУ листом від 07.10.2005 року №38/8/8-1223 повідомило військового прокурора Болградського гарнізону про прийняття Ізмаїльською міською радою рішення від 28.09.2004 року №738-ІУ.
25.06.2007 року військовим прокурором Болградського гарнізону було подано до господарського суду Одеської області адміністративний позов в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, в особі військової частини НОМЕР_5 , в якому він просив скасувати рішення Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004 року №738-ІУ «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер» для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258».
Постановою господарського суду Одеської області від 19.07.2013 року у справі № 22-17/151-07-5569А при новому розгляді, позовні вимоги військового прокурора Болградського гарнізону були задоволені.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 18.03.2014 року у справі № 22-17/151-07-5569А постанову господарського суду Одеської області від 19.07.2013 року у справі № 22-17/151-07-5569А скасовано, позовну заяву прокурора залишено без розгляду. Ухвала мотивована порушенням прокурором строку звернення до суду, визначеного статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.
Водночас, судова колегія зауважує, що ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 18.03.2014 року у справі № 22-17/151-07-5569А, яка набрала законної сили, встановлено саме пропуск прокурором шестимісячного строку на звернення до суду з адміністративним позовом, а не пропуск загального строку позовної давності, який визначено статтею 257 Цивільного кодексу України і застосовується в господарському судочинстві при розгляді господарських справ.
У грудні 2014 року заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та військової частини НОМЕР_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Ізмаїльської міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Дунайбункер, про визнання незаконним та скасування рішення Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004 року № 738-ІV Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю Дунайбункер для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258.
Рішенням господарського суду Одеської області від 17.07.2015 року у справі №916/4881/14 позов задоволено з мотивів обґрунтованості позовних вимог, рішення Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004р. № 738-ІV Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років Товариству з обмеженою відповідальністю Дунайбункер для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258 визнано незаконним та скасовано, стягнуто з Ізмаїльської міської ради до Державного бюджету України судовий збір в сумі 1218 грн.
У вересні 2015 року заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса звернувся до господарського суду Одеської області з відповідним позовом по даній справі. Водночас, ухвалою господарського суду Одеської області від 29.09.2015 року у справі № 916/3727/15 було зупинене провадження у даній справі до набрання законної сили рішення у справі № 916/4881/14.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15.10.2015 року у справі № 916/4881/14 рішення господарського суду Одеської області від 17.07.2015 року у справі № 916/4881/14 скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено з посиланням на те, що рішення вичерпало свою дію і його скасування не породжує юридичних наслідків. Постанова Одеського апеляційного господарського суду від 15.10.2015 року у справі № 916/4881/14 в касаційному порядку не переглядалась.
Відповідно до частин 1 та 3, 4 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
За приписами чинного законодавства, перебіг позовної давності переривається внаслідок пред`явлення позову щодо частини вимог, право на які має позивач.
Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у справі є докази, що підтверджують факт такого переривання.
В даному випадку переривання строку позовної давності для можливості захисту позивачами їх порушеного права відбувалось внаслідок довготривалого розгляду судових справ № 22-17/151-07-5569А та № 916/4881/14, тому звернення заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса у вересні 2015 року з позовом у даній справі відбулось у межах загальноцивільного трирічного строку, встановленого законодавцем для можливості захисту судом порушених прав позивачів, оскільки після переривання строку позовної давності зверненням прокурора до суду з адміністративним позовом, новий строк позовної давності почався в березні 2014 року.
Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення. Зокрема, не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права про неповідомлення скаржника належним чином про дату, час та місце розгляду справи, виходячи з наступного.
У пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з`явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1 вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті87 Господарського процесуального кодексу України.
За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.
Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.
Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.
Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвал місцевого господарського суду від 07.09.2015 року, 29.09.2015 року та 24.11.2015 року направлялись за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Портова, 7, яка була зазначена в позовній заяві. Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повертались до суду з відміткою «не вручено». В подальшому ухвали господарського суду Одеської області у даній справі направлялись за адресою: м. Київ, вул. Туполєва, 1-Б, яка зазначена в Спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, і в матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення з відмітною «вручено», датою вручення та прізвищем уповноваженої особи, яка отримала рекомендований лист.
За таких обставин, посилання скаржника про неповідомлення його про дату, час та місце розгляду справи, є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги щодо не дослідження судом клопотань про відкладення розгляду справи не приймаються до уваги, оскільки справа №916/3727/15 розглядалась судом протягом тривалого часу і у Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер» була можливість скористатись своїми процесуальними правами, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України.
В матеріалах справи наявна заява Адміністрації прикордонної служби України про зміну предмета та підстави позову про визнання недійсним договору оренди та витребування земельної ділянки (т.1, а. с. 213 221), яка помилково була долучена до матеріалів справи судом першої інстанції, оскільки вона не підписана прокурором військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону, проте це порушення також не призвело до прийняття неправильного висновку по справі і не є підставою для скасування вірного рішення суду першої інстанції в порядку статті 104 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного у резолютивній частині рішення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.
Виходячи з вищевикладеного, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте судовою колегією господарського суду Одеської області за результатами дослідження усіх обставин справи. Тому судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Одеської області від 16.05.2016 року у справі №916/3727/15 ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України за мотивами, викладеними в постанові суду апеляційної інстанції, а доводи апеляційної скарги не спростовують вірного висновку суду.
Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Дунайбункер, м. Київ на рішення господарського суду Одеської області від 16.05.2016 року у справі № 916/3727/15 залишити без задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 16.05.2016 року у справі №916/3727/15 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється учасникам судового процесу по справі в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.
Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
В.А. Лисенко