Господарський суд Чернігівської області
==============================================================================================================================================
РІШЕННЯ

31.10.2016 р. Справа № 927/821/16.

Позивач: фізична особа - підприємець ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 14032.

Відповідач: Чернігівське обласне територіальне відділення антимонопольного комітету України, пр. Миру, 49 а, м. Чернігів, 14000.

Предмет спору: про визнання недійсним рішення.

Суддя Федоренко Ю.В.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився.

Від відповідача: Полякова О.П., дов. від 14.07.2016 р.

Рішення прийняте після оголошеної у судовому засіданні перерви на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсним рішення Адміністративної колегії Чернігівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.10.2014 р. по справі №02-05/06-2014 «Про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу» (далі за текстом - Рішення).

Позивач також просить на підставі ч.2 ст.83 ГПК України вийти за межі заявлених позовних вимог, якщо це буде необхідно для захисту його прав і законних інтересів.

Додатково свої вимоги позивачем обґрунтовані у письмових поясненнях від 18.10.2016 р.

Вимоги позивача вмотивовані неповним з'ясуванням відповідачем обставин, що мають значення для справи, їх недоведеністю, невідповідністю висновків, викладених у Рішенні, встановленим обставинам, неправильним застосуванням відповідачем норм матеріального права.

Позивач також вважає, що ухвала Вищого адміністративного суду України від 26.05.2016 р. є підставою для звернення до Господарського суду Чернігівської області з вказаною позовною заявою.

Позивач звернувся із клопотанням про розгляд справи без участі його представника яке задоволене судом з огляду на те, що це не суперечить положенням ст.22 ГПК України, явка представника позивача не визнавалась судом обов'язковою.

Відповідач позов не визнав. Зазначає, що термін оскарження Рішення закінчився 26.01.2015, а позивач звернувся до господарського суду Чернігівської області з позовною заявою 01.09.2016 р. пропустивши встановлений законом строк оскарження Рішення. Вказує на те, що Рішення відповідає вимогам чинного законодавства.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання недійсним Рішення.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представника відповідача суд встановив таке.

Оспорюваним Рішенням визнано дії фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо здійснення пасажирських перевезень на автобусному маршруті загального користування за напрямками Ріпки-Чернігів 17.01.2014 (13:55), 23.01.2014 (14:25), 03.04.2014 (12:07, 13:35), 09.04.2014 (11:47), 10.04.2014 (11:50) та Чернігів-Ріпки 22.01.2014 (11:20, 12:05, 12:50), 27.01.2014 (11:30, 12:20), 04.02.2014 (11:55) з порушенням вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 за №176 (Акти перевірок Управління Укртрансінспекції у Чернігівській області від 17.01.2014 № 071873; 22.01.2014 №№ 071837, 071838, 071843, 071844; 23.01.2014 №№ 071879, 071817; 27.01.2014 №№ 071848, 071849, 071883; 04.02.2014 №№ 071840, 071909; 03.04.2014 №№ 072007, 072008; 09.04.2014 № 072017; 10.04.2014 № 071992 ) порушенням, передбаченим статтею 15 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», у вигляді досягнення неправомірних переваг у конкуренції відносно ПАТ «Ріпкинське АТП 17444» шляхом порушення чинного законодавства, яке підтверджено рішенням органу державної влади, наділеного відповідною компетенцією (постанови про застосування адміністративно-господарських штрафів Управління Укртрансінспекції у Чернігівській області від 29.01.2014 № 040372; 19.02.2014 №№ 040435, 040436, 040437, 040438; 07.05.2014 №№ 040635, 040636, 040639, 040640).

Відповідно до статті 21 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» накладено на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф в розмірі 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень.

Копію вказаного Рішення позивачу направлено листом від 05.11.2014 р. №02-01/1/2782 і отримано останнім 24.11.2014 р., що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на а.с.88.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем оскаржувалось прийняте Рішення в порядку адміністративного судочинства.

Так, постановою Вищого адміністративного суду України від 26.05.2016 р. №К/800/14952/15 скасовано постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.01.2015 р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2015 р.

Провадження у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Чернігівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання неправомірними дій та скасування рішення закрито.

Роз'яснено позивачу, що вирішення даного спору підлягає в порядку господарського судочинства.

Вказана ухвала Вищого адміністративного суду України набрала законної сили з моменту проголошення, тобто з 26.05.2016 р.

Ухвалою Верховного Суду України від 12.09.2016 р. відмовлено у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання неправомірними дій та скасування рішення; за заявою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 26.05.2016 р.

01.09.2016 р. позивач звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом про визнання недійсним Рішення.

Відповідно до ст.1, 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема: здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; сприяння розвитку добросовісної конкуренції; здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель.

Згідно з ст.5 Закону "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України "Про захист економічної конкуренції", "Про захист від недобросовісної конкуренції", цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідно до ст. 1, 15, 21, 27, 30 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» недобросовісною конкуренцією є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності.

Досягненням неправомірних переваг у конкуренції є отримання таких відносно іншого суб'єкта господарювання шляхом порушення чинного законодавства, яке підтверджено рішенням органу державної влади, органу місцевого самоврядування, наділеного відповідною компетенцією.

Вчинення суб'єктами господарювання дій, визначених цим Законом як недобросовісна конкуренція, тягне за собою накладення штрафу у розмірі до п'яти відсотків доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) суб'єкта господарювання за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф.

Процесуальні засади діяльності органів Антимонопольного комітету України щодо захисту від недобросовісної конкуренції, зокрема розгляд справ про недобросовісну конкуренцію, порядок виконання рішень та розпоряджень органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень, їх перевірка, перегляд, оскарження та гарантії учасників процесу, інші питання щодо захисту від недобросовісної конкуренції регулюються законодавством про захист економічної конкуренції з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Органи Антимонопольного комітету України у справах про недобросовісну конкуренцію приймають обов'язкові для виконання рішення про: визнання факту недобросовісної конкуренції; припинення недобросовісної конкуренції; офіційне спростування за рахунок порушника поширених ним неправдивих, неточних або неповних відомостей; накладання штрафів; закриття провадження у справі.

Як встановлено ч.1 ст.60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

За цими приписами передбачені ними строки оскарження рішень органу Антимонопольного комітету України не може бути відновлено

Таким чином, зазначені строки є присічними. Встановлена Цивільним кодексом України позовна давність до відповідних правовідносин не застосовується, так само як і в оскарженні розпоряджень Антимонопольного комітету України та його органів.

Аналогічним чином вирішується й питання щодо строків оскарження рішень органів Антимонопольного комітету України, прийнятих у справах про недобросовісну конкуренцію.

Закінчення присічного строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення (розпорядження) Антимонопольного комітету України та його органів.

Господарським судом не можуть братися до уваги доводи особи, стосовно якої прийнято рішення (заявника, відповідача, третьої особи в розумінні статті 39 Закону України "Про захист економічної конкуренції"), з приводу незаконності та/або необґрунтованості цього рішення, якщо такі доводи заявлено після закінчення строків, встановлених частиною другою статті 47 та частиною першою статті 60 названого Закону, оскільки дана особа не скористалася своїм правом на оскарження відповідного акта державного органу, а перебіг зазначеного строку виключає можливість перевірки законності та обґрунтованості рішення органу Антимонопольного комітету України.

Такий висновок підтверджується змістом пунктів 2, 21 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N 15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства".

Висновок про те, що передбачений ст.60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» строк є присічним і на нього не поширюється строк позовної давності підтверджується також і рішенням Верховного Суду України від 29.05.2007 р. у справі № 9/205-06-5910.

Відтак звернення позивача з адміністративним позовом щодо оскарження Рішення (а не з позовом у порядку господарського судочинства) ніяким чином не впливало на перебіг та закінчення строку, встановленого частиною першою статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», в тому числі не переривало й не продовжувало цього строку.

До того ж постанова Вищого адміністративного суду України від 26.05.2016 р. №К/800/14952/15 якою було роз'яснено позивачу, що вирішення данного спору здійснюється в порядку господарського судочинства, набрала законної сили 26.05.2016 р. Справа розглядалась за участю повноважного представника позивача, але з позовом до господарського суду позивач звернувся лише 01.09.2016 р., тобто більш ніж через три місяці після того, як йому було роз'яснено, що даний спір підвідомчий господарським судам.

Судом встановлено, що Рішення позивачем було отримано 24.11.2014 р., а з позовом до господарського суду про визнання його недійсним позивач звернувся лише 01.09.2016 р., тобто з пропуском встановленого законом присічного строку для його оскарження.

Судом відхиляються посилання позивача на статтю 256 Цивільного кодексу України та на застосування у розгляді даної справи позовної давності. Позовна давність є інститутом цивільного права, спірні ж правовідносини у цій справі з огляду на положення статті 1 названого Кодексу не є цивільно-правовими, і положення даного Кодексу про позовну давність до відповідних правовідносин не застосовуються.

У письмових поясненнях від 18.10.2016 р. позивач посилається на статтю 55 Конституції України та вважає, що за таких обставин обмеження права на звернення до господарського суду виключно у двомісячний строк з дня одержання Рішення прямо суперечить ст.55 Конституції України. Також позивач зазначає, що у статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» не визначено такого правового наслідку пропущення двомісячного строку звернення до господарського суду як відмова у задоволенні позову.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правом на такий захист позивач повною мірою і скористався, звернувшись до господарського суду з позовом. Але ж не будь-яке звернення до суду з позовом неодмінно тягне за собою здійснення захисту тих прав, які скаржник вважає порушеними, а лише таке, що засноване на законі і узгоджується з його вимогами.

Правовим наслідном закінчення встановленого законом присічного строку є відмова у задоволенні позову.

З урахуванням викладеного судом не приймаються до уваги наведені вище обгрунтування позову.

Таким чином, судом вставновлено, що позивачем пропущено встановлений законом строк на оскарження рішення органу Антимонопольного комітету України, який є присічним, а тому у позові необхідно відмовити повністю.

Враховуючи обставини справи суд не знаходить підстав для застосування п.2) ч.1 ст.83 ГПК України.

Судові витрати покладаються на позивача відповідно до ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 02.11.2016 р.

Суддя Ю.В. Федоренко