ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2016 р.Справа № 922/2238/16

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Шарко Л.В. , Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків, Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, м. Харків,
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
про звільнення земельної ділянки
за участю представників сторін:

Представник позивача - Грєнков І.В., дов. від 26.11.2015р.;

Представник відповідача - не з'явився;

Третя особа - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Харківська міська рада, м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, яка використовується відповідачем, площею 7,42 м.кв. по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу 7-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні, та самовільно зайнятої земельної ділянки, яка використовується відповідачем, площею 7,13 м.кв. по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу 6-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні, з приведенням їх у придатний для використання стан. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 11.07.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 25.07.2016р. о 10:30 год.

Ухвалою господарського суду від 07.09.2016р. для розгляду справи призначено колегію суддів.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 07.09.2016р., для розгляду справи № 922/2238/16 визначено персональний склад колегії суддів: головуючий суддя Аюпова Р.М., судді Інте Т.В., Шарко Л.В.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду від 27.09.2016р., враховуючи закінчення повноважень судді Інте Т.В., призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 28.09.2016р., для розгляду справи № 922/2238/16 визначено персональний склад колегії суддів: головуючий суддя Аюпова Р.М., судді Калантай М.В., Шарко Л.В.

Ухвалою господарського суду від 28.09.2016р. справу призначено до розгляду на 10.10.2016р. о 12:00 год.

Ухвалою господарського суду від 10.10.2016р. розгляд справи відкладався на 26.10.2016р. о 10:30 год.

У судовому засіданні 26.10.2016р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Через канцелярію суду надав додаткові письмові пояснення по справі (вх. № 35181), які судом долучаються до матеріалів справи.

Відповідач у судове засідання 26.10.2016р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, за адресою зазначеною у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, про що свідчать відмітки про направлення ухвал суду, які направлялись на адресу відповідача.

Як свідчать матеріали справи, ухвали суду, направлені на адресу відповідача, повернулись до суду з відміткою відділення звязку "за не запитом".

У постанові пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначає, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Таким чином, суд вважає, що відповідач - ФОП ОСОБА_1, належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Окрім цього, в матеріалах справи міститься клопотання, підписано нібито ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи (вх. № 26069). Проте, відповідач у судові засідання не з'явився, правами, передбаченими ст. 22 ГПК України не скористався, процесуальне право на участь у судовому засіданні не реалізував.

Представник третьої особи у судове засідання 26.10.2016р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно ст. 75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено наступне.

Як свідчать матеріали справи, головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради ОСОБА_3 вжиті заходи самоврядного контролю, передбачені ст. 189 ЗК України щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки по АДРЕСА_1, про що складено відповідний акт від 13.06.2016 року.

Згідно з даним актом встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташований торгівельний павільйон блочного типу на 7 торгових місць з окремими входами до них. В торгівельних місцях вказаного павільйону здійснюється продаж квітів певними фізичними особами-підприємцями, в т.ч. відповідачем, яка використовує 3 блок (торгове місце), що розміщений на земельній ділянці площею 15,78 кв.м.

Земельна ділянка загальною площею 58,98 кв.м. по АДРЕСА_1 використовується певними фізичними особами-підприємцями, в т.ч. відповідачем без державної реєстрації прав, передбачених ст. ст. 125,126 ЗК України.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.06.2016 року № 61064665, будь-яких прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1 за юридичними та фізичними особами не зареєстровано.

Згідно з листом Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 17.06.2016 року № 19-20.08-3-2751/20-16, станом на 29.12.2012 року в Управлінні не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачем.

Згідно з інформацією Департаменту земельних відносин від 21.06.2016 року № 4561/0/225-16, будь-яких рішень про надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 для розміщення торгівельного павільйону Харківською міською радою не приймалось.

Згідно листа Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради № 2471/0/22-16 від 22.06.2016 року, вихідні дані на проектування, а саме містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, управлінням містобудування, архітектури не надавались. Відповідач до Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану та його структурних підрозділів з будь-яких питань не звертався.

Таким чином, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади м. Харкова.

З метою звільнення зазначеної самовільно зайнятої земельної ділянки, позивач направив на адресу відповідача попередження № П-61/16 від 14.06.2016 року, в якому вимагав від відповідача звільнити спірну земельну ділянку в термін до 27.06.2016 року.

Проте, зазначені вимоги були залишені відповідачем без задоволення.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно зі статями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об'єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

За приписами статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 123 ЗК України унормовано, що надання земельних ділянок комунальної власності у користування, здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ст. ст. 2-3 Закону України "Про місцеве самоврядування", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

За змістом ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, зокрема відносяться вирішення питань регулювання земельних відносин, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів тощо.

На підставі ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Земельний кодекс України містить заборону щодо використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації (ч.3 ст.125 ЗК України).

Відповідно до ч.1 ст. 211 ЗК України, самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.

При цьому, зміст терміну самовільне зайняття земельної ділянки розкрито у Законі України "Про державний контроль за використанням та охороною земель".

Відповідно до абзацу 10 ст. 1 зазначеного Закону, самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Таким чином, в основу самовільного зайняття земельних ділянок лежить порушення установленого порядку щодо передачі (надання) земельних ділянок з установленням меж та оформлення права на них.

Відповідно до ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно із ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам, приведення земельних ділянок у придатний до використання стан, включаючи знесення будинків, будівель та споруд, здійснюється за рахунок громадян та юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст.188 ЗК України, державний контроль за використанням та охороною здійснюється уповноваженими органами виконавчої влади по земельних ресурсах.

Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом (ч.2 ст.188 ЗК України).

Відповідно до ст. 189 ЗК України, самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Повноваження державних контролюючих органів щодо своєчасного виявлення порушень земельного законодавства, в тому числі самовільного зайняття земельних ділянок і стосовно заходів їх усунення визначені у Законі України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

Статтями 6, 9 зазначеного Закону встановлено, що до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері держаного контролю за використанням та охороною земель, належить вжиття відповідно до закону заходів щодо повернення самовільно зайнятих земельних ділянок їх власникам або користувачам.

Статтею 10 Закону встановлено, що державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, мають право:

- безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель;

- давати обов'язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов'язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків;

- складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати, відповідно до законодавства, справи про адміністративні правопорушення, а також подавати, в установленому законодавством України, порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності;

- у разі неможливості встановлення особи правопорушника земельного законодавства на місці вчинення правопорушення, доставляти його до органів Національної поліції чи до приміщення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради для встановлення особи порушника та складення протоколу про адміністративне правопорушення;

- викликати громадян, у тому числі посадових осіб, для одержання від них усних або письмових пояснень з питань, пов'язаних з порушенням земельного законодавства України;

- передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення;

- проводити у випадках, встановлених законом, фотографування, звукозапис, кіно- і відео зйомку, як допоміжний засіб для запобігання порушенням земельного законодавства України;

- звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Послідовне здійснення відповідних дій державними інспекторами надає можливість встановлення кваліфікації порушення земельного законодавства за самовільне зайняття земельної ділянки.

За самовільне зайняття земельної ділянки передбачено два види відповідальності : адміністративна (ст. 53 -1 КУ про адміністративні правопорушення) та кримінальна (ст.197-1 КК України).

Самовільне заняття земельної ділянки відноситься до порушень проти власності, оскільки насамперед порушує права та законні інтереси суб'єктів права державної власності (держави в особі уповноважених органів), комунальної власності (територіальних громад в особі відповідних рад) та приватної власності (фізичних і юридичних осіб).

Об'єктивну сторону самовільного зайняття земельної ділянки становлять: а) активні протиправні дії; б) шкода, нанесена власнику земельної ділянки чи землекористувачу; в) причинний зв'язок між протиправними діями та шкодою. Об'єктивна сторона кваліфікованого складу порушення характеризується лише протиправними активними діями по зайняттю земельної ділянки. Самовільне зайняття земельних ділянок може виступати у двох формах: 1) у формі дій, які свідчать про фактичне використання особою за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду); 2) у формі дій, які свідчать про намір особи використовувати земельну ділянку, за відсутності вчиненого правочину щодо неї .

Цивільна відповідальність при самовільному зайнятті земельної ділянки базується на загальних засадах відшкодування шкоди, врегульованої чинним законодавством України .

При цьому, у вирішенні питання про задоволення вимог щодо стягнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки, господарським судам необхідно мати на увазі, що розмір такої шкоди визначається відповідно до розрахунку, зробленого територіальними органами інспекції Міністерства екології та природних ресурсів України або Державною інспекцією з контролю за використанням і охороною земель Держкомзему та її територіальними підрозділами на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок,використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 № 963 ( п.3.6 Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин».

Відповідно до п.7 зазначеної Постанови вбачається, що розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться Держекоінспекцією та її територіальними органами або Держгеокадастром та його територіальними органами, а розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, - територіальними органами Держгеокадастру на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 2000 р. N 1619.

Водночас, колегія суддів зазначає, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 ЗК України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.93 № 284 ( п.3.6 Постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17.05.2011р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»).

Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" визначено, що державний нагляд (контроль) може бути плановим та позаплановим.

Зокрема, відповідно до ст. 5 вказаного Закону, планові заходи здійснюються відповідно до річних або квартальних планів, які затверджуються органом державного нагляду (контролю) до 1 грудня року, що передує плановому, або до 25 числа останнього місяця кварталу, що передує плановому. Органи державного нагляду (контролю) здійснюють планові заходи з державного нагляду (контролю) за умови письмового повідомлення суб'єкта господарювання про проведення планового заходу не пізніш як за десять днів до дня здійснення цього заходу, яке повинно містити наступні відомості:

- дату початку та дату закінчення здійснення планового заходу;

- найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснюється захід;

- найменування органу державного нагляду (контролю).

Вказане повідомлення надсилається рекомендованим листом чи телефонограмою за рахунок коштів органу державного нагляду (контролю) або вручається особисто керівнику чи уповноваженій особі суб'єкта господарювання під розписку.

Проте, матеріали справи не містять жодного документального підтвердження того, що державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності відповідача, був плановим. Так, в матеріалах справи відсутні річні або квартальні плани проведення такого нагляду (контролю), докази направлення відповідачу письмового повідомлення про проведення планового державного нагляду (контролю).

Статтею 6 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" передбачені правові засади позапланових заходів зі здійснення державного нагляду (контролю).

Підставами для здійснення позапланових заходів є:

- подання суб'єктом господарювання письмової заяви до відповідного органу державного нагляду (контролю) про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за його бажанням;

- виявлення та підтвердження недостовірності даних, заявлених у документах обов'язкової звітності, поданих суб'єктом господарювання;

- перевірка виконання суб'єктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення планових заходів органом державного нагляду (контролю);

- звернення фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктом господарювання вимог законодавства. Позаплановий захід у цьому разі здійснюється тільки за наявності згоди центрального органу виконавчої влади на його проведення;

- неподання у встановлений термін суб'єктом господарювання документів обов'язкової звітності без поважних причин, а також письмових пояснень про причини, які перешкоджали поданню таких документів.

Проведення позапланових заходів з інших підстав Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" забороняється.

Окрім цього, суб'єкти господарювання, в даному випадку відповідач, повинний ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу, з наданням йому копії відповідного документа.

Проте, матеріали справи не містять жодного доказу того, що у даному конкретному випадку проводився позаплановий державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності відповідачів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 7 цього Закону визначено, що для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ, який має містити найменування суб'єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки. На підставі наказу оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу, яке підписується керівником або заступником керівника органу державного нагляду (контролю) (із зазначенням прізвища, ім'я та по батькові) і засвідчується печаткою.

Але і такі обов'язкові документи, як наказ про проведення перевірки та відповідне посвідчення або хоча б посилання на них, в матеріалах справи відсутні.

Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" встановлено і обов'язкові вимоги до акту, який складається за наслідками перевірки.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону, за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю), у разі виявлення порушень вимог законодавства, складає акт, який повинен містити такі відомості:

- дату складення акта;

- тип заходу (плановий або позаплановий);

- вид заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо);

- предмет державного нагляду (контролю);

- найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім'я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід;

- найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід.

Також, посадова особа органу державного нагляду (контролю) зазначає в акті стан виконання вимог законодавства суб'єктом господарювання, а в разі невиконання - детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства.

Як вбачається з наданих суду позивачем акту огляду земельної ділянки, такий акт не містить усіх необхідних та обов'язкових відомостей, які передбачені Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (цей акт не відповідає і вимогам щодо їх форми і змісту), оскільки Харківська міська рада не є органом державного нагляду (контролю).

Тобто, оскільки процедура проведення перевірки не відповідає імперативним нормам Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та наданий до суду акт огляду земельної ділянки від 13.06.2016р., складений за її наслідками, суперечить нормам вказаних Законів, то такий акт не може бути належним та допустимим доказом для притягнення відповідача до будь-якої відповідальності.

В якості доказів порушення відповідачем норм земельного законодавства до матеріалів справи позивачем доданий акт огляду земельної ділянки від 13.06.2016р., складений та підписаний головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, який було складено позивачем відповідно до Положення №87/04, яким унормовано порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Харкові.

Відповідно до п.п. 2.1.1 п. 2 Положення №87/04 до повноважень відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель належить в тому числі і здійснення контролю за дотриманням підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, громадянами України, іноземними громадянами, особами без громадянства, а також іноземними юридичними особами вимог земельного законодавства щодо використання земель, передбачених п.1.2 цього Положення; додержання встановленого законодавством порядку визначення та відшкодування збитків, завданих міській раді користувачами земельних ділянок.

Згідно п. 3.1 Положення посадові особи відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель мають право в тому числі обстежувати земельні ділянки, передбачені п.1.2 цього Положення, щодо дотримання умов їх використання та охорони відповідно до чинного законодавства України та укладених договорів оренди; складати акти обстеження стану дотримання умов використання земельних ділянок та за фактом виявлення порушень законодавства подавати матеріали до відповідних державних органів для вжиття необхідних заходів та притягнення винних осіб до відповідальності відповідно до законну.

Відповідно до ст. 189 ЗК України, самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що в порядку ст.189 ЗК України, Харківською міською радою було здійснення виконання функцій щодо самоврядного контролю за використанням та охороною земель, метою виявлення якої було порушення законодавства у сфері земельних відносин - самовільне використання земельної ділянки по АДРЕСА_1, саме відповідачем у справі - ФОП ОСОБА_1

В якості доказів зазначеного порушення у сфері земельних відносин, позивачем надано до матеріалів справи: копію попередження від 14.06.16р., підписаного невідомою особою, докази направлення попередження, копію попередження, підписаною іншою невідомою особою, нібито, ОСОБА_1, інформацію про види діяльності ОСОБА_1 та копію рішення ХМР від 27.02.2008р. про надання ФОП ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для розміщення малої архітектурної форми, з метою здійснення підприємницької діяльності.

Натомість, матеріалами справи не підтверджено, що саме відповідачем - порушником земельного законодавства у сфері земельних відносин - ФОП ОСОБА_1 самовільно використовується спірна земельна ділянка, з огляду на таке.

По-перше, позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що на протязі майже 10 років відповідач не втратив інтересу щодо оформлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку та фактично її використовує, також не доведено, що позивач - Харківська міська рада, на протязі цього часу здійснював заходи щодо контролю за виконанням прийнятого ним рішення.

Відповідно до ст.28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", якою тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності визначена як одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Згідно з п.2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва, та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011р. (далі - Порядок) підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди. Встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив'язки, відхилення від паспорта прив'язки тимчасової споруди не допускається (п.2.20, 2.21 Порядку). Розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється (п.2.31 Порядку). У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу (п.2.30 Порядку).

Натомість, позивачем не доведено, що саме відповідачем використовується тимчасова споруда (блоки №№ 6,7) на спірній земельні й ділянці, площею 7,42 кв.м. та 7,13 кв.м відповідно. Також у матеріалах справи відсутній паспорт прив'язки тимчасової споруди, розташованої на спірній земельної ділянці та займаної саме відповідачем у справі.

Підтвердження щодо здійснення порушення земельного законодавства у сфері земельних відносин - самовільне зайняття ФОП ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, не підтверджується також наданими до матеріалів справи позивачем іншими доказами, зокрема, згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.06.2016 року № 61064665, будь-яких прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1 за юридичними та фізичними особами не зареєстровано; згідно з листом Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 17.06.2016 року № 19-20.08-3-2751/20-16, станом на 29.12.2012 року в Управлінні не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за будь-якою особою; згідно з інформацією Департаменту земельних відносин від 21.06.2016 року № 4561/0/225-16, будь-яких рішень про надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 для розміщення торгівельного павільйону Харківською міською радою не приймалось; згідно листа Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради № 2471/0/22-16 від 22.06.2016 року, вихідні дані на проектування, а саме містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, управлінням містобудування, архітектури не надавались; згідно листа Управління споживчого ринку Департаменту підприємництва та споживчого ринку ХМР № 10-123 від 17.06.2016р., відомостей щодо здійснення підприємницької діяльності з продажу квітів, зокрема, блоки АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1, не підтверджено.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК України та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи з встановлених обставин та аналізуючи докази, встановлені у судових засіданнях, з огляду на те, що позивачем недоведені позовні вимоги щодо порушення відповідачем - ФОП ОСОБА_1 земельного законодавства у сфері земельних відносин щодо самовільного зайняття ним спірної земельної ділянки площею 7,42 м.кв. та 7,13 м. кв. по АДРЕСА_1, колегія суддів дійшла висновку, щодо відсутності правових підстав для задоволення позову про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок відповідачем - ФОП ОСОБА_1 площею 7,13 м.кв. та 7,42 м.кв. по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу 6-го та 7-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні, з приведенням їх у придатний для використання стан.

Таким чином, колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 4, 12, 22, 27, 32, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Повне рішення складено 31.10.2016 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Р.М. Аюпова М.В. Калантай Л.В. Шарко

справа № 922/2238/16