ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2016 р. Справа № 922/4461/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Барбашова С.В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Белкіній О.М.

за участю представників сторін:

ПАТ "УкрСиббанк": ОСОБА_1 (дов. № 3739 від 30.12.15 р.);

ОСОБА_2 (дов. № 3741 від 13.12.15 р.);

ТОВ "Інститут Харківпроект": ОСОБА_3 (дов. б/н від 04.01.16 р.);

третіх осіб: не зявились.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "УкрСиббанк" (вх. № 2284Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 08.08.2016 р. у справі № 922/4461/14

за позовом ПАТ "УкрСиббанк", м. Харків
до ТОВ "Інститут Харківпроект", м. Харків третя особа ТОВ "БЕСТСЕЛЛЕР", м. Харків
про та за позовом третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору до про звернення стягнення на предмет іпотеки ДП "Український науково-дослідний і виробничий інститут інженерно-технічних та економічних вишукувань УкрНДННТВ", м. Харків 1. ПАТ "УкрСиббанк", м. Харків; 2. ТОВ "Інститут Харківпроект", м. Харків визнання недійним пункту договору

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект", в якому просить в погашення заборгованості у розмірі 4682739,94 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки:

- нежитлові приміщення підвалу №№ 1-3, 3а, 4-18, I-V площею 590,8 кв.м.; другого поверху №№ 1-25,33, 41, 47-68 площею 1199,0 кв.м.; третього поверху №№ 1-101 площею 1585,8 кв.м.; четвертого поверху №№ 1-103 площею 1537,0 кв.м., п'ятого поверху №№ 1-100 площею 1492,5 кв.м. в нежитлові будівлі літ. "А-9", загальною площею 7148,5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38;

- нежитлові приміщення першого поверху №№ 1а, 14,16, 25,31, 32,32а, 33, 34, 35, 35а, 35б, 38,40-45,45а, 46, 47, 47а, 48, 49, 49а, 50-55, 55а, 56, 75, 75а, 99, 100, 102, 103, I-V площею 743,4 кв.м. в нежитловій будівлі літ "А-9", загальною площею 7148,5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38;

- нежитлові приміщення цоколю №№ 1-8; першого поверху №№ 1-11; другого поверху №№ 1-5, третього поверху №№ 1-12 загальною площею 613,6 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "Б-3", яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38;

- нежитлові приміщення №№ 1-10 загальною площею 605,1 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "В-1", яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38;

- нежитлові приміщення №№ 1-3 загальною площею 43,8 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "Г-1", яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38,

які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект" (), шляхом набуття Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" () права власності на предмет іпотеки за ціною, що визначена незалежним суб'єктом оціночної діяльності та становить 48015400,54 грн. з ПДВ (в еквіваленті 4121139,86 доларів США по курсу НБУ на дату звіту, що становив за 100 доларів - 1165,10 грн.).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.12.202014 р. залучено ТОВ "Інвестиційна компанія БЕСТСЕЛЛЕР" (м. Харків, вул. Космічна, 21, к. 310, ) до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26.10.2015 року до спільного розгляду із первісним позовом була прийнята позовна заява Державного підприємства "Український Державний головний науково-дослідний і виробничий інститут інженерно-технічних та екологічних вишукувань УкрНДЕЕТВ", в якій третя особа з самостійними вимогами просить суд визнати недійсним пункт 1.1. Договору іпотеки від 06.04.2007 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інститут Харківпроект" та Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень 1-го поверху 3а, 15, 16, 44, 79, 79а, 80, 80а, 81, 81а, 82, 88, 91 (санвузли, коридори), загальною площею 125,4 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-9" за адресою: м. Харків, пр. Леніна, 38.

08 серпня 2016 року від представника відповідача за первісним позовом до канцелярії суду була подана заява про застосування строків позовної давності за вх. № 25970. Подана заява долучена місцевим господарським судом до матеріалів справи.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.08.2016 року у справі 922/4461/14 (головуючий суддя Суслова В.В., судді Макаренко О.В., Бринцев О.В.) а задоволенні первісного позову відмовлено. В задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет пору - відмовлено.

Позивач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати в частині застосування строку позовної давності та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Здійснити перерозподіл судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що вимоги про стягнення заборгованості по кредиту у вигляді грошових коштів з боржника на підставі кредитного договору та вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки з іпотекодавця на підставі договору іпотеки є абсолютно аналогічними. Також, апелянт вказує, що зазначена у п.5.2. Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. позиція може мати місце лише у разі законодавчого визначення різної тривалості строку позовної давності щодо основної та додаткової вимоги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.08.2016 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 03.10.2016 р.

Представником ПАТ "УкрСиббанк" 30.09.2016 р. за вх. № 9855 надані письмові пояснення в обґрунтування апеляційних вимог.

Представником ТОВ "Інститут Харківпроект" 03.10.2016 р. надано за вх. № 9890 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги позивача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 03.10.2016 р. розгляд справи відкладено на 17.10.2016 р.

Представником ПАТ "УкрСиббанк" 13.10.2016 р. за вх. № 10417 надано додаткові письмові пояснення.

Представником ТОВ "Інститут Харківпроект" 17.10.2016 р. надано за вх. № 10432 письмові пояснення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17.10.2016 р. розгляд справи відкладено на 02.11.2016 р.

Представником ТОВ "Інститут Харківпроект" 31.10.2016 р. надано за вх. № 10973 письмові пояснення.

Представником ПАТ "УкрСиббанк" 01.10.2016 р. за вх. № 11077 надано додаткові письмові пояснення.

В судове засідання, призначене на 02.11.2016 р. представники третіх осіб не зявились, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі зазначених представників за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

21.09.2006 року між ПАТ "УкрСиббанк" (банк) та ТОВ "Інвестиційна компанія "Бестселлер" (позичальник) укладено кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 7-06-мв/840-хркц, відповідно до п. 1.1 якого банк зобовязується надавати позичальнику, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 2000000,00 (два мільйона) доларів США 00 центів у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Вказана сума ліміту дорівнює еквіваленту 10100000,00 (десять мільйонів сто тисяч) гривень 00 копійок по курсу НБУ на день укладання цього договору.

За період з 04.10.2006 року по 22.10.2013 року сторонами укладено 23 додаткові угоди до кредитного договору, а саме: № 1 від 04.10.2006 року, № 2 від 25.10.2006 року, № 3 від 27.10.2006 року, № 4 від 08.12.2006 року, № 5 від 21.03.2007 року, № 6 від 06.04.2007 року, № 7 від 16.04.2007 року, № 8 від 29.11.2007 року, № 9 від 05.01.2009 року, № 10 від 04.06.2009 року, № 11 від 10.06.2009 року, № 12 від 01.07.2009 року, № 13 від 06.07.2009 року, № 14 від 20.08.2009 року, № 15 від 25.08.2009 року, № 16 від 27.10.2009 року, № 17 від 02.11.2009 року, № 18 від 05.11.2009 року, № 19 від 01.02.2010 року, № 20 від 04.02.2010 року, № 21 від 23.06.2010 року, № 22 від 29.06.2010 року та № 23 від 22.10.2013 року.

Згідно п. 1.2.2 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 5 від 21 березня 2007 року позичальник зобовязаний у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 21 вересня 2016 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін, або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п. п. 2.3, 2.5, 5.3, 5.5, 5.6, 5.9, 5.10, 5.11, 7.4, 9.2 цього договору. Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на відповідний рахунок банку.

Відповідно до п. 1.3.1 кредитного договору, в редакції додаткової угоди № 6 від 6 квітня 2007 року, за використання кредитних коштів за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 12,5 % (дванадцять цілих пять десятих) процентів річних за кредитами в доларах США; 16,5 % (шістнадцять цілих пять десятих) процентів річних за кредитами в українській гривні та 8,99 % (вісім цілих девяносто девять сотих) процентів річних за кредитами в швейцарських франках, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору. Не раніше ніж через 1 місяць з дня укладання цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки в порядку, визначеному в п. 9.2 цього договору. В такому ж порядку може бути встановлений новий розмір процентної ставки у випадку невиконання позичальником умов п. 4.8 цього договору.

Також, додатковою угодою № 6 від 6 квітня 2007 року до кредитного договору сторони внесли зміни в п. 1.3.2 кредитного договору, який виклали у наступній редакції: "За користування кредитними коштами понад встановлений термін процентна ставка встановлюється в розмірі:

- 18,75 % (вісімнадцять цілих сімдесят пять сотих) процентів річних за кредитами в доларах США;

- 24,75 % (двадцять чотири цілих сімдесят пять сотих) процентів річних за кредитами в українській гривні;

-13,49 % (тринадцять цілих сорок девять сотих) процентів річних за кредитами в швейцарських франках.

Такий розмір процентної ставки застосовується до простроченої заборгованості клієнта по основній сумі боргу."

Згідно додаткової угоди № 9 від 5 січня 2009 року до кредитного договору сторони домовились викласти графік встановлення ліміту кредитування (додаток № 1 до кредитного договору) в редакції додатку № 1 до цієї додаткової угоди. Відповідно до графіку встановлення ліміту кредитування, який є додатком до додаткової угоди № 9 від 5 січня 2009 року до кредитного договору, позичальник зобовязується додержуватись встановленого ліміту кредитування у відповідності з наведеним у цьому додатку графіку. Також сторони домовились, що будь-яка сума заборгованості за кредитом, що перевищує розмір максимально допустимої заборгованості за сумою неповерненого кредиту, який (розмір) встановлений на відповідну дату, зазначену в п. 2 вказаного графіку, вважається простроченою сумою боргу.

Отже, відповідно до умов кредитного договору позичальник зобовязався прийняти, належним використовувати і повернути банку кредит в порядку і на умовах, визначених кредитним договором.

На виконання умов кредитного договору та з урахуванням додаткових угод до нього, банком був наданий, а позичальником отриманий кредит у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 5000000,00 (п`ять мільйонів) доларів США 00 центів. Вказане підтверджується копіями меморіальних ордерів № 01 від 22 вересня 2006 року, 28 вересня 2006 року, 5 жовтня 2006 року, 11 жовтня 2006 року, 26 жовтня 2006 року, 27 жовтня 2006 року.

Проте, в порушення взятих на себе договірних зобов'язань, позичальник, починаючи з 01.07.2010 року не здійснював своєчасного погашення платежів з кредиту та процентів за користування кредитом (відповідно до виписки наданої позивачем, а.с. 211, т. 1), у звязку із чим у відповідності до розділу 11 кредитного договору банк направив позичальнику вимогу № 33-15/9098 від 12.04.2012 року про визнання терміну повернення кредиту таким, що настав, а кредиту та плати за кредит обовязковими до повернення. Зазначену вимогу позичальник отримав 17.04.2012 року, проти вимоги не заперечував, проте до цього часу заборгованість не сплатив.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитними договором, 06.04.2007 року між банком та ТОВ "Інститут Харківпроект" (надалі - іпотекодавець) було укладено договір іпотеки /нерухомого майна/, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, реєстровий № 1875 (далі - договір іпотеки).

Відповідно до ст. 4.1.1. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення боржником будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

Враховуючи невиконання позичальником - ТОВ "ІК "Бестселлер" зобовязань за кредитним договором про надання мультивалютної кредитної лінії № 7-06-мв/840-хркц від 21.09.2006 року, 25.02.2014 року АТ "УкрСиббанк" направив на адресу іпотекодавця та позичальника (боржника) вимогу № 33-15/7020 від 24.02.2014 року, якою вимагав протягом 30 (тридцяти) календарних днів сплатити на користь банку прострочену заборгованість по кредитному договору.

Відповідно до поштового повідомлення іпотекодавець зазначену вимогу отримав 03.03.2014 року, проте заборгованість погашена так і не була.

Як вбачається з позовної заяви, станом на 01.10.2014 року сума заборгованості за кредитним договором, існування якої підтверджується постановою ВГСУ від 29.12.2015 року у справі № 922/1729/15, складає 4682739,94 доларів США, з яких: прострочений борг по сплаті основного боргу 2609051,36 доларів США та процентів 2073688,58 доларів США.

Такі обставини, на думку ПАТ "УкрСиббанк", свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв'язку з чим до суду був поданий позов до ТОВ "Інститут Харківпроект", в якому ПАТ "УкрСиббанк" просить в погашення заборгованості у розмірі 4682739,94 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів зазначає, що позивачем обраний спосіб захисту, який не відповідає закону і суперечить Конституції України, що унеможливлює задоволення позову.

Так, відповідно до змісту прохальної частини позову (а.с. 8 т.1), позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки «шляхом набуття ПАТ «УкрСиббанк» права власності на предмет іпотеки».

Договір іпотеки, укладений між позивачем та ТОВ «Інститут Харківпроект» (а.с. 48 т.1), рівно як і 11 додаткових договорів до договору іпотеки (а.с. 52 71 т.1), в тому числі договір іпотеки у новій редакції (а.с. 57 60 т.1), не містять угоди сторін про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя (позивача) на підставі рішення суду.

Більше того, у п. 5.2. договору у новий редакції сторонами, у відповідності до приписів діючого законодавства погоджено, що перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя є способом позасудового врегулювання спору, який може бути реалізований тільки на підставі окремого договору.

Матеріали справи не містять доказів укладання такого договору, і з письмових пояснень сторін колегії суддів відомо, що такий договір не укладений.

Відповідно до п. 5.3. договору спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності іпотекодержателем, може бути застосований «в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на Предмет іпотеки», що ще раз підкреслює саме досудовий порядок обраного позивачем способу захисту.

Таке тлумачення закону сторонами правочину, викладене в договорі, відповідає приписам Закону України «Про іпотеку» (далі Закон), ст. 39 якого передбачає лише два шляхи звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку - прилюдні торги або процедура продажу: у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Відповідно до приписів ч. 2,4 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Виходячи з наведеної конституційної норми, колегія суддів вважає, що виникнення права власності на предмет іпотеки у позивача, рівно як і припинення такого права у іпотекодавця, може відбутися тільки в тому випадку, якщо такий спосіб виникнення права власності, та такий спосіб припинення права власності передбачені законом.

Закон України про іпотеку не передбачає набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в судовому порядку.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ані приписам п.п. 4.4. договору іпотеки у новій редакції, де зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчого напису нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України, ані цитованим вище приписам Закону, які не передбачають набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Крім того, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає приписам п. 5.2. договору сторін, оскільки обовязковою умовою набуття права власності на предмет іпотеки є укладання сторонами окремого договору, який сторонами взагалі не укладався.

Колегія суддів, оцінюючи відповідність заявленої оцінки позовної вимоги закону, відповідно до приписів ст. 111-28 ГПК України враховує висновки Верховного Суду України, які також свідчать про незаконність цієї вимоги.

При цьому колегії суддів відомо, що до останнього часу практика ВСУ щодо оцінки спірних правовідносин носила дещо суперечливий характер, і цю обставину колегія суддів враховує при тлумаченні прецедентної практики ВСУ та вирішенні даного спору.

Так, Верховний Суд України неодноразово приходив до висновку, що «законом не передбачений перехід права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду» (ухвала ВСУ від 02.09.2009 р. у справі № 6-22522св08; постанова ВСУ від 22.12.2009 р. у справі №3-5551к09; постанова ВСУ від 26.01.2010 у справі № 38/126-09; ухвала ВСУ від 27.01.2010 р. у справі № 6-27450св09; ухвала ВСУ від 17.03.2010 р. у справі № 6-26589св09; ухвала ВСУ від 26.05.2010 р. у справі № 6-18598в09, тощо).

В подальшому Верховний Суд України частково змінив свою позицію, і в листі від 07.10.2010 р. «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають із кредитних правовідносин» вказав на можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, але лише у випадку, якщо іпотечний договір містить застереження щодо права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання його права власності і сторони таким чином погодили зазначений спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вже зазначала колегія суддів вище, договір іпотеки, укладений між сторонами даного спору, не містить волевиявлення сторін на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у будь-який іншій спосіб, окрім досудового. Крім того, договір іпотеки встановлює обовязковою умовою такого досудового способу звернення стягнення укладання окремого договору про набуття власності, і цього договору сторони не уклали.

З цього колегія суддів робить висновок, що сторонами не погоджено набуття права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Остаточне тлумачення спірних правовідносин, яке не залишає сумнівів у їх оцінці, та яке колегія суддів сприймає як обовязкове, Верховний Суд України навів у своїй постанові від 30 березня 2016 р. у справі № 6-1851цс15.

Зокрема, Верховний Суд України зазначив, що «частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Окрім того, суди попередніх інстанцій, звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, не прийняли до уваги умови договору, який передбачає прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання можливе за згодою іпотекодавця. Окрім того, цим же пунктом передбачено, що зазначений іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, на підставі виконавчого напису нотаріуса».

Колегія суддів, оцінюючи постанову ВСУ у справі № 6-1851цс15 як остаточну для кваліфікації спірних відносин, звертає увагу на той факт, що постанова прийнята за наслідками перегляду справи у виключному порядку, у звязку із тим, що попередніми судовими інстанціями прийняте рішення про звернення стягнення на майно шляхом переходу права власності до іпотекодержателя.

Таким чином, Верховний Суд України забезпечив правову визначеність у кваліфікації спірних правовідносин, скасувавши попередні рішення і вказавши, що перехід права власності до іпотекодержателя за рішенням суду неможливий навіть в разі наявності узгодження сторонами такого способу стягнення.

Крім того, колегія суддів знову зазначає, що в даному спорі перехід права власності не узгоджений сторонами в силу не укладення ними окремої угоди відповідно до п. 5.2. іпотечного договору.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги не відповідають закону, в силу чого не підлягають задоволенню.

Також колегія суддів констатує, що вирішення спору судом апеляційної інстанції відбулося з інших правових підстав, аніж ті, що застосовані місцевим господарським судом, який у своєму рішенні послався на пропуск позивачем строку позовної давності.

Однак, приписи ч.2 ст. 101 ГПК України покладають на апеляційний суд обовязок перевірки законності рішення суду першої інстанції.

На думку колегії суддів, приписи ч.2 ст. 101 ГПК України відповідають тим вимогам, які покладені на суд в силу принципу правової визначеності. Правова визначеність вимагає, щоб правові норми та їх застосування судом були зрозумілими і точними та мали на меті гарантування, що ситуації і правовідносини будуть передбачуваними.

Зокрема, це вимагає від колегії суддів надання оцінки запереченням відповідача проти позову та оцінки рішення місцевого господарського суду, яким ці заперечення визнані належними.

Тому колегія суддів, виконуючи обовязок щодо перевірки законності рішення місцевого господарського суду, зазначає наступне.

Згідно ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частиною 1 статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості ТОВ "ІК "Бестселлер", боржник починаючи з 01 липня 2010 року систематично порушує умови кредитного договору щодо щомісячної сплати процентів за користування грошовими коштами, а в частині повернення основної суми боргу починаючи з 01 березня 2010 року.

Цей факт підтверджений представниками позивача в ході вирішення спору судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 4.1.1. договору іпотеки, в редакції від 27.10.2009 року, Іпотекодавець має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення будь-якого зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим договором.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

В той же час, ч. 2 ст.35 Закону вказує, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Отже, зважаючи на те, що п. 4.1.1. договору іпотеки передбачено, що право звернути стягнення на предмет іпотеки (тобто право вимоги) у ПАТ "УкрСиббанк" виникає з моменту будь-якого порушення боржником своїх зобовязань за кредитним договором, колегія суддів вважає, що таке право у позивача виникло з 01 липня 2010 року. А враховуючи те, що строк виконання зобовязань, які виникли на підставі договору іпотеки, визначений моментом вимоги із встановленням відповідно до ст.35 Закону пільгового строку 30 днів, строк позовної давності за вимогами про стягнення на предмет іпотеки у даному спорі починає перебіг з 01 серпня 2010 року і є таким, що скінчився, на день подання позову до суду.

В своїй апеляційний скарзі (а.с. 173-174 т.4) позивач зазначає, що строки давності щодо основного (кредитного) зобовязання и додаткового (іпотечного) зобовязання розпочинають текти і закінчуються одночасно.

Колегія суддів не може погодитися із твердженнями позивача, оскільки вони суперечить закону.

Так, відповідно до системного тлумачення приписів ст. 266 ЦК України зі ст.ст. 256, 258, 261, 264 ЦК України строки позовної давності за основним зобовязанням та за додатковими зобовязаннями є окремими строками позовної давності, які витікають самостійно.

Аналогічного тлумачення дотримується і ВГСУ, який про це зазначив у п. 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року.

Крім того, висновок про самостійність строків позовної давності щодо основного зобовязання та зобовязання з іпотеки міститься в постановах Вищого господарського суду України від 29.10.2014 р. у справі № 904/4027/13, від 23.01.2014 р. у справі № 906/403/13, від 03.02.2016 р. у справі № 915/533/15.

Крім того, в даному спорі виконання основного (кредитного) зобовязання здійснюється шляхом внесення періодичних щомісячних платежів боржником. Тому, в силу приписів закону, в разі невиконання зобовязання щодо внесення періодичних платежів, строк позовної даності в основному зобовязанні є подільним і витікає щодо кожного платежу окремо. Таке тлумачення закону є очевидним та додатково підтверджено правовою позицією ВСУ, який у постанові від 19.03.2014 № 6-20цс14 України зазначив, що позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Такого ж тлумачення закону дотримується і позивач, що прямо зазначено в його апеляційній скарзі (а.с. 175 т. 4) та наступних письмових поясненнях.

В той же час витікання окремих строків позовної давності у додатковому (іпотечному) зобовязанні неможливо, оскільки іпотечне зобовязання, на відміну від основного, є неподільним.

Із викладеного з необхідністю слідує висновок, що строк позовної давності за додатковим зобовязанням витікає окремо від основного і перебіг цих строків не може співпадати.

До аналогічних висновків прийшов і місцевий господарський суд при вирішенні даного спору.

Позивач в ході вирішення спору, до судового засідання 02.11.2016 р. заперечував тезу про окреме, самостійне витікання строків позовної давності за основним зобовязанням та іпотечним зобовязанням, однак, на неодноразові запитання колегії суддів щодо дати початку витікання строку позовної давності за іпотечним зобовязанням, відповіді не надав. Більше того, ухвалою колегії суддів від 17.10.2016 р. позивачу було запропоновано письмово зазначити дату початку витікання строку позовної давності за іпотечним зобовязанням, однак і в письмовому вигляді позивач такої дати не зазначив, що є прямим доказом хибності правової позиції позивача у даному спорі.

Крім того, обґрунтовуючи власну правову позицію, позивач у апеляційній скарзі вказав, що аналогічне тлумачення закону (щодо одночасного витікання строків позовної давності) висловив Верховний Суд України у постанові від 18.06.2014 р. у справі №6-61цс14.

Дослідивши зміст зазначеної постанови, колегія суддів звертає увагу що висновки ВСУ у справі № 6-20цс14 не суперечать позиції двох судових інстанцій у даному спорі, оскільки їх не стосуються.

Так, зі змісту постанови ВСУ від 18.06.2014 р. у справі №6-61цс14 вбачається, що суд взагалі не надавав оцінки правовідносинам іпотеки і витіканню строку позовної давності за іпотекою, а досліджував виключно кредитні відносини.

Очевидно, що оскільки строк позовної давності за основним зобовязанням та строк позовної давності за додатковим зобовязанням є окремими строками, то і витікають вони самостійно, оскільки ЦК України не містить норм, які б повязували витікання цих двох строків, окрім ст. 266 ЦК України, яка, виходячи з її змісту, якраз є законодавчим виключенням із тези про самостійне витікання строків позовної давності.

Тобто ст. 266 ЦК України передбачає, що позовна давність за основною вимогою та позовна давність за додатковою вимогою є самостійними строками, в можуть припинитися одночасно тільки в окремому, визначеному цією статтею випадку.

Відповідно до системного тлумачення ст.ст. 258, 261 ЦК України можуть мати різний початок перебігу та різний момент витікання (окрім виключення, передбаченого ст. 266 ЦК України).

Так як інших норм, які б пов'язували ці два терміни, ЦК не передбачає, то питання виникнення, обчислення, переривання, зупинки, а так само закінчення цих строків (за винятком випадку, описаного в ст. 266 ЦК), повинні вирішуватися для кожного терміну окремо.

В подальшому, в своїх письмових поясненнях, позивач послався на правову позицію, висловлену у постановах ВСУ від 27.01.2016 р. у справі №6-990цс15 та від 06.04.2016 р. у справі 6-2520цс15 (а.с. 201 т.4).

Колегія суддів зазначає, що постанова ВСУ від 27.01.2016 р. у справі №6-990цс15 аналогічним чином не стосується правовідносин, яки виникли у даному спорі, оскільки висновок ВСУ не стосується іпотечного зобовязання, а винесений виключно щодо зобовязання поручителя (поруки), яке, відповідно до ст. 553 ЦК України є солідарним зобовязанням, що і обумовлює одночасне витікання строків позовної давності за основним зобовязанням та за порукою.

Аналогічно, постанова ВСУ від 06.04.2016 р. у справі №6-2520цс15 не регламентує актуальних у даній справі питань витікання строків позовної давності за іпотекою.

В подальшому, в судовому засіданні 02.11.2016 р. позивачем подана до суду постанова ВСУ від 29.10.2014 р. у справі №6-169цс14 та правова позиція, висловлена в цій постанові.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту постанови та правової позиції, дана постанова стосується обчислення строку позовної давності саме щодо кредитних платежів у ситуації, коли зобовязання виконується періодичними платежами. Аналогічна позиція зазначена і обґрунтована колегією суддів у даній постанові, і вона навпаки свідчить про безпідставність вимог позивача.

Крім того, в судовому засіданні 02.11.2016 р. представники позивача змінили свою правову позицію і усно зазначили, що вважають строк позовної давності за додатковим (іпотечним) зобовязанням подільним і тому строк позовної давності щодо звернення стягнення на предмет іпотеки витікає окремо за кожним періодичним платежем з моменту настання обовязку сплати цей платіж і невиконання цього обовязку боржником.

В цій частині колегія суддів зазначає, що така правова позиція суперечить як викладеним вище приписам закону і їх системному тлумаченню, так і правовій позиції самого позивача, викладеній в апеляційній скарзі та додаткових письмових поясненнях.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що звернення позивача з даним позовом представляє собою матеріально-правову вимогу про захист самостійного права, яке ґрунтується на правовідносинах іпотеки, і як таке, не тотожне праву вимагати сплати боргу (права, яке випливає з кредитної угоди). Саме тому строки позовної давності за цими вимогами витікають окремо. В силу принципу диспозитивності реалізація права позивачем залежить від волі останнього. Право на позов, що випливає з відносин іпотеки, виникло у позивача у липні 2010 р. і на протязі трьох років, в межах строку позовної давності, він мав змогу безперешкодно реалізувати своє право, однак цього не зробив.

Викладене вище приводить колегію суддів до висновку, що зазначена місцевим господарським судом правова підстава прийнятого рішення витікання строку позовної давності в частині іпотечного зобовязання, є законною і ґрунтується на встановлених в ході розгляду спору обставинах.

Однак, незважаючи на те, що колегією суддів в основу даної постанови покладено іншу підставу, рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню, оскільки в абзаці 6 пункту 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 07.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" зазначено про те, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Оцінюючи заперечення позивача щодо упередженості місцевого господарського суду при вирішення даного спору, колегія суддів зазначає таке.

В своїх додаткових поясненнях (а.с. 202-203 т.4) апелянт посилається на те, що місцевим господарським судом допущене безпідставне затягування строку вирішення спору, крім того, обставини прийняття та виготовлення рішення 08.08.2016 р. можуть свідчити про необєктивність суду та порушення прав позивача.

Також до пояснень додана копія заяви про вчинене кримінальне правопорушення, яка, відповідно до штампу, подана позивачем до Генеральної прокуратури України 29.05.2016 р.

Розглянувши ці докази, колегія суддів вказує, що розумність строку вирішення спору залежить від багатьох критеріїв (складності справи, поведінки заявника, поведінки судових та інших державних органів, в тому числі експерта, важливості предмету розгляду для заявника, тощо), однак діюче процесуальне законодавство не надає апеляційному суду ані юридичних інструментів дослідження строку вирішення спору на предмет його розумності за зазначеними критеріями, ані права виносити своє судження щодо розумності або нерозумності такого строку.

Більше того, такий критерій, як надмірний строк вирішення спору, не передбачений процесуальним законодавством як підстава скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду.

Тому, в силу приписів ч.2 ст. 6, ч.2 ст. 19 Конституції України, колегія суддів не може надати оцінку розумності строку вирішення спору місцевим господарським судом.

Інші порушення, повязані із процедурою виготовлення повного тексту рішення місцевим господарським судом, самим позивачем кваліфіковані як кримінальні правопорушення, що очевидним чином виключає їх оцінку з компетенції апеляційного господарського суду.

Вирішуючи позов третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, колегія суддів погоджується із висновками місцевого господарського суду щодо відсутності підстав його задоволення.

Зокрема, колегією суддів встановлено, що ДП "Український Державний головний науково-дослідний і виробничий інститут інженерно-технічних та екологічних вишукувань УкрНДЕЕТВ" є користувачем та балансоутримувачем частини нежитлових приміщень будівлі за адресою м. Харків, пр. Леніна та є підвідомчим підприємством Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до наказу Державного комітету України у справах містобудування та архітектури № 31 від 19.03.1992 року, 25.03.1992 року було складено акт про безоплатну передачу з балансу інституту "Харківпроект" на баланс Головного орендного підприємства "УкрсхідДІІНТІВ" частини площ, що розташовані у м. Харкові по пр. Леніна, 38 за рахунок централізованих вкладень Держбуду України у кількості 2532 кв.м. Акт підписано представниками інституту "Харківпроект", ГОП "УкрсхідДІІНТІВ" та представником Держбуду України. До Акту було додано повідомлення - Авізо № 2 від 25.03.1992 року в якому, крім іншого, зазначалася балансова вартість приміщень, що передавалися та їх знос у відсотках та грошовій оцінці.

Відповідно до технічного паспорту складеного станом на 12.05.2005 року ДП "УкрНДПНТВ", як балансоутримувач державного майна володіє нежитловими приміщеннями у будівлі за адресою м. Харків, пр. Леніна, 38, загальною площею 2406,6 кв.м.

Приймаючи до уваги викладене, вбачається різниця між площею переданих у 1992 році інститутом "Харківпроект" на користь ГРП "УксхідДІНТІВ" приміщень і площею приміщень фактичного володіння третьою особою з самостійними вимогами в розмірі 125,4 кв.м.

Враховуючи те, що акт про безоплатну передачу з балансу інституту "Харківпроект" на баланс головного орендного підприємства "УкрсхідДІІНТІВ" частини площ, що розташовані у м. Харкові по пр. Леніна, 38 передбачає передачу коридорів та санвузлів першого (цокольного поверху), ДП "Український Державний головний науково-дослідний і виробничий інститут інженерно-технічних та екологічних вишукувань УкрНДЕЕТВ" вважає, що у його володіння у відповідності до наказу Держбуд України № 31 від 19.03.1992 року були передані приміщення першого поверху - 3а, 15,16,44,79,79а, 80, 80а, 81, 81а, 82, 88, 91 (санвузли та коридори), загальною площею 125,4 кв.м., а отже, ТОВ "Інститут Харківпроект" не мало права на укладання договору іпотеки, предметом якої є вказані приміщення.

Надаючи правову кваліфікацію позовній вимозі третьої особи з самостійними вимогами, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише внаслідок певного порушення закону.

Відповідно до п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Так, у своїй позовній заяві ДП "УКРНДІІНТВ" просить визнати недійсним пункт 1.1. Договору іпотеки в частині передачі в іпотеку нежитлових приміщень 1-го поверху За, 15, 16, 44, 79, 79а, 80, 81, 81а, 82, 88, 91 на підставі того, що зазначені приміщення належать позивачу на підставі права володіння.

Проте, згідно п. 1.1. договору іпотеки (в редакції договору № 11 про внесення змін та доповнень від 29.06.2010) іпотекодавець передає іпотекодержателю, крім іншого, наступне нерухоме майно: нежитлові приміщення першого поверху №№ 1а, 14, 16, 25, 31, 32, 32а, 33, 34, 35, 35а, 356, 38, 40-45, 45а, 46, 47, 47а, 48, 49, 49а, 50-55, 55а, 56, 75, 75а, 99, 100, 102, 103, І-VI площею 743,4 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "А-9", загальною площею 7148,5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, проспект Леніна, будинок 38.

Таким чином, з перелічених у позовній заяві ДП "УКРНДІІНТВ" нежитлових приміщень 1-го поверху в іпотеку передані лише приміщення: 16 та 44. Вимоги позивача щодо визнання договору недійсним в частині інших нежитлових приміщень 1-го поверху: За, 15, 79, 79а, 80, 81, 81а, 82, 88, 91, не обґрунтовані, оскільки дані приміщення не є предметом іпотеки.

В обґрунтування того, що зазначені у позовній заяві нежитлові приміщення 1-го поверху належать ДП "УКРНДІІНТВ" на праві володіння, останнім було надано до наказ Держбуду № 31 від 19.03.1992 року, акт від 25.03.1992 року та технічний паспорт від 12.05.2005 року. Проте зазначені документи не підтверджують права володіння ДП "УКРНДІІНТВ" на вказані у позовній заяві приміщення.

Так у наказі та акті зазначено лише про приміщення, що розташовані на цокольному, шостому та сьомому поверхах, в той час як у позовній заяві мова йде про приміщення першого поверху. Відповідно до технічного паспорта від 12.05.2005 року ДП "УКРНДІІНТВ" є фондоутримувачем державного майна, зокрема, лише наступних нежитлових приміщень 1-го поверху: 36, 37, 57-65.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ДП "УКРНДІІНТВ" не надав доказів, які б підтверджували його права володіння на вказані у його позовній заяві приміщення.

Разом з тим, слід звернути увагу, що відповідно до умов договору іпотеки, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.03.2007 (справа № 2-о-133/2007) та рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.09.2009 (справа № 2-о-316/2009).

Станом на сьогодні є рішення господарського суду Харківської області від 23.09.2013 року по справі № 922/2772/13, яким також підтверджується, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю, зокрема, приміщення першого поверху №№ 1а, 14, 16, 25, 31, 32, 32а, 33, 34. 35, 35а, 356, 38, 40-46, 45а, 47, 47а, 48, 49, 49а, 50-55, 55а, 56, 75, 75а, 99, 100, 102, 103,1-VI.

Зазначене рішення набрало чинності, є дійсним та не скасованим.

Таким чином, нежитлові приміщення 1-го поверху 16 та 44, які передані в іпотеку, належать на праві власності ТОВ "Інститут Харківпроект" відповідно до чинного, не скасованого та не оскарженого судового рішення. Отже зазначені приміщення передані в іпотеку належним власником, право власності якого не скасоване та не визнане недійсним.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовна вимога ДП "УКРНДПНТВ" не підтверджена доказами, тому позовна вимога третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору є безпідставною і не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування рішення місцевого господарського суду у даній справі

Керуючись ст. ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "УкрСиббанк" на рішення господарського суду Харківської області від 08.08.2016 р. у справі № 922/4461/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.08.2016 р. у справі № 922/4461/14 залишити без змін.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.