ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"07" листопада 2016 р. Справа № 918/1104/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Рівневтормет"

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення в сумі 17 243,86 грн

Суддя Андрійчук О. В.

Представники сторін:

від позивача: Зозуля Ю.А., дов. від 11.10.2016 року

від відповідача: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Рівневтормет" (позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач) про стягнення в сумі 17 243,86 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

16.01.2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг № 2 (договір), за умовами якого позивач (виконавець) зобов'язався надавати за плату комунальні послуги (водопостачання, водовідведення, опалення, енергоживлення), а відповідач (замовник) зобов'язався оплатити надані послуги в порядку та на умовах цього договору.

Позивач свої зобов'язання за договором виконував належним чином, а відповідач оплати наданих послуг своєчасно та у повному обсязі не здійснив, внаслідок чого за ним станом на 14.09.2016 року утворилася заборгованість в розмірі 5 454,78 грн.

Крім цього, за неналежне виконання зобов'язань позивач нарахував 10 909,56 грн штрафу, 813,63 грн пені, 65,89 грн 3 % річних.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 11, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 611, 625 ЦК України.

Ухвалою суду 21.10.2016 року порушено провадження, справу призначено до судового розгляду на 07.11.2016 року.

Відповідач у судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин справа розглядається за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.01.2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг № 2 (договір), за умовами якого позивач (виконавець) зобов'язався надавати за плату комунальні послуги (водопостачання, водовідведення, опалення, енергоживлення), а відповідач (замовник) зобов'язався оплатити надані послуги в порядку та на умовах цього договору (п. 1.1. договору).

За п.п. 6.1., 6.2., 6.6. договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк дії договору починає свій перебіг у момент, визначений п. 6.1 договору, та закінчується 31.12.2015 року. У разі якщо жодна із сторін за 10 днів до закінчення строку договору не заявила про свій намір вважати цей договір закінченим, його дія автоматично продовжується строком на 1 рік. Цей договір може бути розірваним за взаємною згодою сторін або по ініціативі однієї із сторін, для якої умови, передбачені договором, стали невигідними. Сторона, що бажає розірвати договір, повинна не пізніше як за один місяць до дати його припинення письмово повідомити про це іншу сторону.

Розділом 2 передбачено права та обов'язки сторін.

Так, до обов'язків виконавця відноситься: надання замовнику визначених цим договором послуг, забезпечення якості наданих послуг відповідно до вимог, якими такі послуги звичайно повинні відповідати, отримання за наданні послуги оплати в розмірі та строки, передбачені цим договором.

До обов'язків замовника відноситься: приймання від виконавця результатів надання послуг шляхом підписання акту приймання - передачі наданих послуг, якщо надані послуги відповідають умовам договору, і оплачувати їх в розмірі і в строк, передбачені цим договором, замовлення в письмовій формі об'єму послуг за два місяці до настання строку при умові 100% попередньої оплати, в разі перевищення замовленого ліміту - послуги оплачуються в подвійному розмірі.

За надання передбачених договором послуг замовник виплачує виконавцю грошові кошти. Оплата замовником послуг здійснюється у формі попередньої оплати у розмірі вартості заявленого обсягу споживання до 1 числа поточного місяця за наступний місяць, в якому будуть спожиті послуги.

Здавання послуг виконавцем та приймання їх результатів оформлюється актом приймання - передачі наданих послуг, який підписується повноважними представниками сторін.

У силу вимог ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтями 1, 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Порядок надання житлово-комунальних послуг має відповідати умовам договору та вимогам законодавства (ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Статтею 20 цього Закону передбачено права та обов'язки споживача, серед яких зокрема: одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Зобов'язанням, у свою чергу, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Стаття 174 ГК України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, позивач свої обов`язки за договором виконав належним чином, надавши відповідачу послуги, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати наданих послуг не виконав, у зв`язку з чим за останнім за березень, квітень 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 5 454,78 грн.

Крім цього, за неналежне виконання зобов'язань позивач нарахував 10 909,56 грн штрафу, 813,63 грн пені та 65,89 грн 3 % річних.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно з ч. 1. ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6. ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Підпунктом 4.1.1. п. 4.1. договору передбачено, що при несвоєчасній оплаті послуг замочник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день затримки та штрафні санкції в розмірі подвійної заборгованої суми.

Суд, здійснивши перерахунок пені та штрафу, встановив, що розмір першої становить 736,60 грн (при заявленому - 813,63 грн) (розрахунок додається), другого - 10 909,56 грн (при заявленому - 10 909,56 грн), отже пеня підлягає частковому задоволенню, а штраф - у заявленому розмірі.

Відповідно до ст. 551 ЦК України розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Стаття 233 ГК України також встановлює, що у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Пункт 3 ст. 83 ГПК України надає суду право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Виходячи з цього, суди мають право при прийнятті рішення про стягнення неустойки зменшувати її розмір з урахуванням усіх конкретних обставин справи. Підстави та розмір зменшення стягуваної неустойки повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

При вирішенні питання про стягнення неустойки суд має дати оцінку співмірності її суми із вчиненим правопорушенням та його наслідками, а також встановити, чи таке правопорушення завдало збитків позивачу і змінило обсяг його прав. Оскільки питання про зменшення штрафу є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини, та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), тобто аналізуючи фактичні обставини справи, слід встановити: по-перше, чи призводить застосування неустойки до порушення принципів справедливості, добросовісності та розумності; по-друге, чи призводить застосування неустойки до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін; по-третє, чи завдано позивачеві шкоди (збитків).

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо.

Виходячи з наведених норм права і обставин справи, суд вважає за необхідне скористатися своїм правом, наданим п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, реалізація якого є невід'ємною складовою здійснення правосуддя, та зменшити розмір штрафу з 10 909,56 грн до 1 500,00 грн.

При цьому суд бере до уваги такі фактори: невідповідності розміру штрафу сумі основного боргу, прострочення виконання зобов'язань є незначним. Докази завдання позивачу збитків несвоєчасним виконанням зобов'язання суду не надані. Отже, розмір штрафу не відповідає наслідкам порушення.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що хоча штраф підлягає стягненню за сам факт допущення прострочення у здійсненні платежів, однак таке стягнення здійснюється під контролем суду, як зазначалося, з врахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, тобто з врахуванням балансу інтересів сторін, а також з врахуванням того, що стягнення штрафу не може бути способом безпідставного збагачення однієї сторони за договором.

Щодо 3% річних, то у силу вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, здійснивши перерахунок 3% річних встановив, що їх розмір становить 64,46 грн (при заявленому - 65,89 грн)(розрахунок додається), отже 3% річних підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивач належними та достатніми доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 33, 34 ГПК України, довів факт заборгованості, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги в цій частині.

За ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

У силу вимог ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивач належними та достатніми доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 33, 34 ГПК України, довів факт прострочення в оплаті наданих послуг, а відповідач вказаних обставин не спростував, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові покладаються обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Рівневтормет" (вул. Ніла Хасевича, 35, м. Рівне, 33013, ) 5 454,78 грн основного боргу, 1 500,00 грн штрафу, 736,60 грн пені, 64,46 грн 3% річних та 1 371,80 грн судового збору.

3. У задоволенні позовних вимог про стягнення 9 409,56 грн штрафу, 77,03 грн пені та 1,43 грн 3% річних відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 08.11.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.