ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"01" листопада 2016 р. Справа № 918/234/16

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого - судді Торчинюка В.Г., розглянувши скаргу на дії державного виконавця

стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз Збут"

боржник: Житлово-комунальне підприємство "Перспективне"

орган виконання судового рішення: Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (надалі - ДВС України)

у справі № 918/234/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз Збут"

до відповідача: ОСОБА_1 підприємства "Перспективне"

про стягнення заборгованості в сумі 72 892 грн. 85 коп.

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю від 18 квітня 2016 року № 712;

від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю від 18 жовтня 2016 року № 1035;

від органу ДВС України: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз Збут" звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Перспективне", в якій просив суд стягнути з останнього 84 490 грн. 55 коп. заборгованість за поставлений природний газ, 11 332 грн. 79 коп. пені, 1 496 грн. 77 коп. інфляційних та три процента річних у розмірі 772 грн. 74 коп.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 10 травня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 55 751 грн. 69 коп. основної суми боргу, 7 538 грн. 62 коп. пені, 1 104 грн. 80 коп. інфляційних втрат, 514 грн. 66 коп. три процента річних та 1 227 грн. 07 коп. судового збору.

27 травня 2016 року на виконання рішення суду було видано відповідний наказ.

28 вересня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник відповідача подав скаргу на дії ДВС України, в якій просив суд визнати неправомірною та скасувати постанову ДВС України про стягнення з боржника виконавчого збору за виконавчим провадженням № 5137736.

Ухвалою суду від 29 вересня 2016 року прийнято скаргу, розгляд якої призначено на 18 жовтня 2016 року.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2016 року виправлено описку та призначено розгляд скарги на 17 жовтня 2016 року.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2016 року розгляд скарги відкладено на 01 листопада 2016 року.

01 листопада 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник ДВС України подав заперечення на скаргу, в яких просив суд в задоволенні скарги відмовити в повному обсязі.

01 листопада 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник ДВС України подав письмові пояснення в яких просив суд відмовити в задоволенні скарги та провести її розгляд без участі повноважного представника останнього.

01 листопада 2016 року у судовому засіданні уповноважений представник скаржника підтримав скаргу в повному обсязі, наполягав на її задоволенні, уповноважений представник стягувача надав суду пояснення, щодо скарги.

ДВС України не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання 01 листопада 2016 року, хоча про дату, місце та час судового засідання був повідомлений належним чином.

У відповідності до частини 2 статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) визначено, що неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Враховуючи те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду скарги по суті, суд вважає за можливе розглянути скаргу без участі представника ДВС України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників стягувача та боржника, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга на дії ДВС України, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду скарги і вирішення її по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що рішення Господарського суду Рівненської області по справі № 918/234/16 набрало чинності 27 травня 2016 року і у боржника виник обов'язок щодо виконання зазначеного рішення суду.

Згідно статті 45 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

У відповідності до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно статті 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Матеріалами справи стверджено, що постановою від 09 червня 2016 року ДВС України було відкрито виконавче провадження згідно наказу Господарського суду Рівненської області від 27 травня 2016 року № 918/234/16 за номером 51377376, за заявою стягувача.

23 червня 2016 року постановою органу ДВС вказаний наказ у порядку статті 33 Закону України "Про виконавче провадження" приєднано до зведеного виконавчого провадження.

16 червня 2016 року органом ДВС винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 6 613 грн. 69 коп.

20 вересня 2016 року органом ДВС винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з укладенням сторонами договору про реструктуризацію боргу.

Як вбачається із скарги, остання обґрунтована тим, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися.

Враховуючи викладене, скаржник просить суд визнати неправомірними та скасувати постанови органу ДВС про стягнення виконавчого збору.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною 2 статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У свою чергу, за частиною 2 статті 25 вказаного Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Представником боржника у судовому засіданні не заперечувався факт отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження, а також невиконання боржником рішення суду у строк, наданий для добровільного виконання.

За приписами частин 1, 3 статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною 2 статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред'явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

З наведеної норми вбачається, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Суд вважає за необхідне зазначити, що стаття 28 Закону України "Про виконавче провадження" (з урахуванням абзацу 2 частини 1) викладена у новій редакції згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)" від 12 лютого 2015 року, який набрав чинності 05 квітня 2015 року.

Тобто з 05 квітня 2015 року вчинення державним виконавцем дії, спрямованих на примусове виконання судового рішення, втратило правове значення для вирішення питання про стягнення з боржника виконавчого збору.

Отже, орган ДВС діяв правомірно, винісши постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, після закінчення строку, встановленого частиною 2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" для самостійного виконання судового рішення, та за відсутності повного його виконання.

Також суд зазначає, що ті твердження боржника, щодо можливості стягнення виконавчого збору лише у разі вчинення ДВС України виконавчих дій, кореспондуються з постановами Верховного Суду України у справах № 21-287а15 від 30 червня 2015 року, № 3-341гс16 від 18 травня 2016 року, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини 1 статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з наведених постанов Верховного Суду України, правовідносини, що були предметом дослідження, виникли у 2014 році, тобто до них застосовувався Закон України "Про виконавче провадження" у редакції, чинній станом на дату їх виникнення.

Таким чином, Верховним Судом України застосовувалися норми Закону України "Про виконавче провадження" без врахування змін, пов'язаних із підставами та порядком стягнення з боржника виконавчого збору, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)".

Зважаючи на викладене, суд відступає від правової позиції, викладеної у висновках Верхового Суду України, оскільки така правова позиція стосувалася застосування норми права, яка у подальшому була змінена законодавцем.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в пункті 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

За таких обставин, в повній мірі дослідивши матеріали скарги, суд дійшов висновку про те, що доводи боржника є безпідставними, не доведеними належними та допустимими доказами, не ґрунтуються на нормах права, а тому, суд не вбачає підстав для задоволення скарги боржника, відтак визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

За таких обставин, керуючись статтями 86, 121-2 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 підприємства "Перспективне" про визнання неправомірною та скасування постанови Рівненського міського відділу юстиції Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про стягнення з боржника виконавчого збору відмовити.

Суддя Торчинюк В.Г.