РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2016 р. Справа № 903/428/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В. ,

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача товариства з обмеженою відповідальністю "УА Брук" на рішення господарського суду Волинської області від 30.08.2016 року у справі №903/428/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "УА БРУК"

до приватного акціонерного товариства Волинська оптово-роздрібна фірма "Галант"

про визнання недійсними договорів найму (оренди) майна від 01.08.2009р. та від 01.09.2009р.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 30.08.2016 року у справі №903/428/16 (суддя Вороняк А. С.) у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "УА Брук" до приватного акціонерного товариства Волинська оптово-роздрібна фірма "Галант" про визнання недійсними договорів найму (оренди) майна від 01.08.2009р. та від 01.09.2009р. відмовлено.

В обґрунтування свого рішення, суд зазначає, що договори найму майна від 01.08.2009 року та від 01.09.2009 року відповідають вимогам ст.ст.759, 761 ЦК України та у відповідності до ч.1 ст. 638 ЦК України, ч.2 ст. 180 ГК України містять усі істотні умови договорів оренди. Також зазначає, що в матеріалах справи наявні додаткові угоди до спірних договорів, якими сторони продовжили строк дії останніх, тобто підтвердили факт наявності договорів найму майна від 01.08.2009 року та від 01.09.2009 року. Судом першої інстанції взято до уваги, що матеріали справи містять видаткові накладні з іншими контрагентами, якими стверджується ведення позивачем господарської діяльності, зокрема, по реалізації продукції (бруківки), в період дії спірних договорів, саме за адресою: м.Луцьк по вул. Тухачевського, буд.16. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується недійсність спірних договорів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач товариство з обмеженою відповідальністю "УА Брук" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 30.08.2016 року у справі №903/428/16 повністю і прийняти нове рішення, яким визнати недійсними договори найму (оренди) майна від 01.08.2009 року та від 01.09.2009 року.

Зокрема, апелянт зазначає, що з висновку судової експертизи №14407 від 27.04.2016 року договори найму (оренди) майна від 01.08.2009 року та від 01.09.2009 року мають ознаки примусового штучного світло-теплового старіння, що не дозволяє встановити коли саме було виконано підписи в них. Давність виготовлення договорів найму (оренди) майна від 01.08.2009 року та від 01.09.2009 року, ймовірно, не відповідають вказаним датам, та виготовлені не раніше 2012 року. Окрім того, у відповідача відсутні будь-які належні та допустимі докази, що підтверджують факт надання послуг з оренди приміщень, оскільки при наявності фактичних відносин з оренди, вони мають відображатись, як в бухгалтерському, так і податковому обліку обох сторін. З огляду на викладене вважають, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема, ст. ст. 203, 215, 759,762 Цивільного кодексу України.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він, зокрема, зазначає, що рішення господарського суду Волинської області від 30.08.2016 року у справі №903/428/16 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому скасуванню не підлягає.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Предметом даного судового спору є визнання недійсними договору найму (оренди) нежитлового приміщення виробничого цеху з відсікам для піску та щебеню з навісом від 01.08.2009 року, укладеного між закритим акціонерним товариством Волинська оптово-роздрібна фірма "Галант" (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "УА Брук" (орендар) (далі договір - 1), а також визнання недійсним договору найму (оренди) споруди-площадки для розміщення готової продукції від 01.09.2009 року, укладеного між закритим акціонерним товариством Волинська оптово - роздрібна фірма "Галант" (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "УА Брук" (орендар) (далі договір - 2).

Згідно п.1.1, п. 1.2. договору-1, орендодавець надає орендарю в оренду нежитлове приміщення (незавершене будівництвом (99% готовності) виробничий цех з відсіками для піску та щебеню, з навісом, яке належить ЗАТ ВОРФ "Галант" на підставі договору №115 купівлі - продажу державного майна від 25.07.1994 року №97, що знаходиться в м.Луцьк по вул. Тухачевського, буд.16, загальною площею 3230,9 кв.м., яке передається для розміщення орендарем лінії по виробництву бруківки.

За змістом п.2.1 договору-1, вступ орендаря у володіння та користування майном настає одночасно із підписанням сторонами договору та акта приймання-передачі вказаного майна.

У п.3.1 договору-1 сторонами також узгоджено розмір орендної плати: 7,73 грн. за 1 кв.м., всього 24974,85 грн. в місяць.

Згідно п.10.1 договору-1, останній вступає в силу з 01.08.2009 року і діє до 30.06.2012 року.

За змістом наявного в матеріалах справи акта приймання-передачі від 01.08.2016 року, орендодавець передав орендарю в оренду нежитлове приміщення (незавершене будівництвом (99% готовності)) виробничий цех з відсіками для піску та щебеню, з навісом, що знаходиться в м. Луцьк по вул. Тухачевського, буд.16, загальною площею 3230,9 кв.м..

27.06.2012 року до договору-1 було укладено додаткову угоду №1, в якій було узгоджено викласти п.1.1 договору-1 в такій редакції: "п.1.1 Орендодавець надає Орендарю в оренду нежитлове приміщення (незавершене будівництвом(99% готовності)) виробничий цех з відсіками для піску та щебеню, з навісом, яке належить ЗАТ ВОРФ "Галант" на підставі договору №115 купівлі-продажу державного майна від 25.07.1994р. №97, та технічного паспорту на виробничий цех з відсіками для піску і щебеню, з навісом, виготовлений 24.06.2011р. що знаходиться в м. Луцьк по вул. Тухачевського, буд.16, загальною площею 3230,9 кв.м. (надалі майно)", а в п.10.1 Договору оренди 1 слова та цифри " 31 червня 2012р." замінити на " 31 грудня 2012р."

Згідно п.1.1, п. 1.2. договору-2, орендодавець надає орендарю в оренду споруду площадку для розміщення готової продукції, яке належить на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ВЛ №002003 від 24.04.1996 року, що знаходиться в м. Луцьк по вул. Тухачевського, буд.16, загальною площею 5525 кв.м., яке передається для розміщення (складування) орендарем виробленої бруківки (готової продукції).

За змістом п.2.1 договору-2, вступ орендаря у володіння та користування майном настає одночасно із підписанням сторонами договору та акта приймання-передачі вказаного майна.

Сторонами також було узгоджено розмір орендної плати: 4 грн. за 1 кв.м., всього 22100 грн. в місяць.

Згідно п.10.1 договору-2, останній вступає в силу з 01.09.2009 року і діє до 31.07.2012 року.

За змістом наявного в матеріалах справи акта приймання-передачі від 01.09.2016 року орендодавець передав орендарю в оренду споруду площадку для розміщення готової продукції, що знаходиться в м. Луцьк по вул. Тухачевського, буд.16, загальною площею 5525 кв.м..

27.07.2012 року до договору оренди-2 було укладено додаткову угоду №1, в якій було внесено зміни в п.10.1, а саме: слова та цифри "31 липня 2012 року" замінити на "30 червня 2015 року".

Положення частини 2 статті 16 ЦК України та стаття 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарського договору).

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Однак, встановленню обставин відповідності спірних договорів вимогам закону та як наслідок отримання висновку про недійсність договору передує встановлення обставин його укладення.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 180 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливим елементом угоди є воля та її зовнішній вияв волевиявлення. Наявність угоди свідчить про те, що обидва учасника бажали укласти угоду і що їхній зовнішній вияв волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі. Єдність внутрішньої волі і волевиявлення характерна для угоди, оскільки не відповідність внутрішній волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти угоду немає.

Згідно висновку судової експертизи Київського експертно-дослідного центру №14407 від 27.04.2016 року, "1. Договори найму (оренди) майна найму (оренди) майна від 01.08.2009 року та від 01.09.2009 року і акти від 01.08.2009 року та від 01.09.2009 року, мають ознаки примусового штучного світло - теплового старіння, що не дозволяє встановити коли саме було виконано підписи в них. Порівнюючи матеріали документів, відносне розташування реквізитів документів, визначені фактичні періоди виконання підписів в документах, можна зробити висновок, що давність виготовлення договорів найму (оренди) майна від 01 серпня 2009 року та від 01 вересня 2009 року і актів від 01 серпня 2009 року та від 01 вересня 2009 року, ймовірно, не відповідає вказаним датам, та виготовлені в період часу близький до виготовлення інших документів - не раніше 2012 року".

Відповідно до вимог статей 32, 33, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Юридична зацікавленість позивача у вирішенні спору судом, покладає на нього обов'язок в порядку статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України довести, що його права та інтереси порушено.

Аналізуючи зміст спірного договору-1 та договору-2, зокрема, їх п. 3.1. про обовязок щомісячного внесення орендної плати, п. 3.2. про обовязок щомісячного здійснення компенсаційних платежів за витрачену електричну енергію, п. 9.3. щодо обовязку сплатити пеню та штраф в разі прострочення сплати орендної плати, суд приймає до уваги те, що у період із зазначених у спірних договорах дат їх укладення (01.08.2009 року, 01.09.2009 року) до моменту укладення між цими ж сторонами договору оренди №1 від 18.03.2013 року (а.с. 126) доказів реалізації прав та обовязків за спірними договорами матеріали справи не містять. Так, відповідачем не було надано доказів фактичного використання позивачем обєктів нерухомого майна, зазначених у спірних договорах, сплати орендної плати та компенсації за використану електроенергію, доказів фактичного використання електричної енергії для забезпечення виробничої діяльності, чи доказів укладення позивачем прямих договорів з електро-водо-газопостачання, тощо. Окрім того, відповідачем не було надано суду будь-яких вмотивованих пояснень щодо відсутності ініціативи з його сторони щодо предявлення позивачеві протягом вказаного періоду претензій щодо боргу з орендної плати, компенсації використаної позивачем електроенергії та штрафних санкцій за порушення виконання вказаних договірних зобовязань.

Отже, за виключенням наявності у матеріалах справи спірних договорів та актів приймання-передачі до них, сторонами не було надано суду жодного доказу у підтвердження виникнення та існування, починаючи з 01.08.2009 року договірних орендних відносин, предметом яких були б вказані в договорах обєкти нерухомого майна. Прийнявши вказане до уваги, у сукупності з наведеним вище експертним висновком про наявність на спірних договорах ознак примусового штучного світло - теплового старіння та висновком експерта про те, що давність виготовлення спірних договорів і актів від 01.08.2009 року та від 01.09.2009 року, ймовірно, не відповідає вказаним датам, а відповідає датам виготовлення в період часу близький до виготовлення інших документів - не раніше 2012 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірні договори не можуть вважатись укладеними.

При цьому, надані ПрАТ Волинською оптово - роздрібною фірмою "Галант" копії видаткових та податкових накладних, датованих з 01.09.2009 року по 16.10.2009 року, в яких постачальником продукції вказано позивача з адресою знаходження, що збігається з адресою орендних обєктів, не спростовує наведеного висновку суду, оскільки стосуються відмінних від спірних правовідносин, учасником яких не є відповідач, а є СП "Вест Україна". Крім того, надаючи такі докази, відповідач не зміг пояснити суду спосіб їх отримання та походження, при тому, що позивач їх надання для відповідача заперечує.

Колегія суддів також не може погодитись із наданою судом першої інстанції оцінкою таких доказів, як додаткові угоди від 27.06.2012 року та від 27.07.2012 року, які на думку місцевого господарського суду підтверджують факт укладення спірних договорів, оскільки вони не визнані судом недійсними та не розірвані сторонами. В цьому контексті апеляційний суд враховує те, що за умови наведеного вище висновку про неукладеність основних договорів 1 та 2, між сторонами не виникли правовідносини з оренди нерухомого майна, а тому укладення додаткових договорів, в яких фактично лише змінюється дата дії основних договорів оренди не може свідчити про укладення спірних договорів та виникнення на їх підставі орендних правовідносин між сторонами.

Згідно пункту 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено.

Відповідно до п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про правильність резолютивної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції, однак не погоджується з наведеними у такому рішеннями підставами відмови в задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції надано невірну оцінку сукупності досліджених доказів.

Наведене вище, зрештою не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки за наслідками розгляду позовної заяви, судом першої інстанції хоча і з інших підстав, однак зроблено вірний висновок про відсутність підстав для визнання спірних договорів недійсними.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясувавши обставини справи, дав невірну оцінку сукупності зібраних доказів, внаслідок чого дав таким обставинам невірну юридичну оцінку, хоча зрештою прийняв правильне рішення щодо відсутності підстав визнання спірних договорів недійсними, що на думку колегії суддів не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 30.08.2016 року у справі №903/428/16 залишити без змін, апеляційну скаргу позивача товариства з обмеженою відповідальністю "УА Брук" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи №903/428/16 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.