ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2016 року Справа № 904/618/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Джихур О.В., Дмитренко Г.К.

при секретарі: Ситниковій М.Ю.

Представники сторін:

позивача - ОСОБА_1, дов. № 1147 від 09.07.2016р.;

відповідача - Олешко С.М., адвокат, угода про надання правової допомоги № б/н від 25.10.2016р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м.Дніпро

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2016 року по справі № 904/618/16

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м.Дніпро

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м.Дніпро

про стягнення заборгованості в сумі 254 444, 63 грн.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2016 року у справі № 904/618/16 (суддя Петрова В.І.) за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м.Дніпро до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м.Дніпро стягнення заборгованості в сумі 254 444, 63 грн. позов було задоволено повністю, стягнено з відповідача на користь позивача 254 320,00 грн. неустойки у розмірі подвійної плати за користування приміщенням, 43,71 грн. - 3% річних, 80,92 грн. інфляційних втрат та 3816,67 грн. судового збору (а.с.65-68).

Рішення господарського суду Дніпропетровської області мотивовано фактом неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань по повній та своєчасній сплаті орендних платежів, неповерненням орендованого майна після розірвання договору оренди, що встановлено рішенням у справі № 904/9275/15, в зв`язку з чим позивач нарахував неустойку за неповернення майна; в якості норм матеріального права господарський суд послався на ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 610, 625, 629, 759, 785 ЦК України.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням місцевого господарського суду, до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся відповідач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_3, м.Дніпро, посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, на неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, зокрема:

- господарським судом не взято до уваги, що у договорі оренди відсутня грошова оцінка житлового приміщення, без якої неможливо встановити дійсність даного правочину, також із договору неможливо встановити яке саме приміщення повинно було здаватись в оренду та з якими характеристиками; крім того, у п.10 договору вказана адреса відповідача, яка не відповідає фактичній адресі ФОП ОСОБА_3 за даними ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; також скаржник зауважує, що договір не скріплений печаткою підприємця відповідачки, що унеможливлює її ідентифікацію;

- крім того, господарський суд не звернув увагу, що згідно постанови Верховного Суду України від 02.09.2014р. по справі № 3-85гс14 для застосування наслідків, передбачених ст..785 ЦК України необхідно встановити наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст.614 ЦК України; проте, із акту приймання-передачі до договору оренди взагалі неможливо встановити, яке саме приміщення повинно було передаватись за договором, чи було воно передано, якою площею та в якому стані; крім того, в зазначеному акті також відсутні печатки та штампи відповідачки, які б засвідчували причетність до правочину ФОП ОСОБА_3, яка заперечує наявність будь-яких правовідносин з позивачем у справі, зазначає про те, що не займала жодного приміщення за вказаним договором, ніколи не підписували ні такий договір, ні акт приймання-передачі та про наявність спірного договору дізналась тільки у серпні 2016 року;

- також скаржник зазначає, що рішення господарського суду підлягає скасуванню в будь-якому випадку в разі порушення норм процесуального права, зокрема п.2 ч.3 ст.104 ГПК України, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якої сторони не повідомленої належним чином про час та місце судового засідання; як зазначає скаржниця вона не отримувала будь-якої кореспонденції від господарського суду Дніпропетровської області, а в матеріалах справи відсутні докази повідомлення її про час та місце судового засідання.

24.10.2016р. скаржником подано клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду господарським судом Дніпропетровської області справи № 904/7878/16 за позовом ФОП ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4 про визнання спірного договору оренди недійсним в зв`язку з її не підписанням відповідачкою (а.с.113-116). Зазначене клопотання, на думку колегії суддів, не підлягає задоволенню, оскільки: по-перше, суд апеляційної інстанції надає правову оцінку судовим актам місцевого господарського суду на день прийняття оскаржуваних судових рішень, на день прийняття рішення господарським судом по цій справі таких доказів не існувало в розумінні ст..35 ГПК України, докази протилежного відсутні; по-друге, у випадку прийняття позитивного рішення на користь відповідачки остання не позбавлена права звернення з заявою в порядку ст..ст.112-114 ГПК України; по-третє, у відповідності до ч.2 ст.101 ГПК України суд апеляційної інстанції не зв`язаний з доводами апеляційної скарги і переглядає законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

25.10.2016р. представником скаржника подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано тим, що відповідачка тільки 25.10.2016р. уклала угоду з адвокатом про надання їй правової допомоги, отже, необхідний час для ознайомлення з матеріалами справи. Зазначене клопотання не підлягає задоволенню з підстав ч.2 ст.101 ГПК України, а також з урахуванням того, що представник скаржника присутня в судовому засіданні та не була позбавлена права з 25.10.2016р. ознайомитись з матеріалами справи з метою підготовки до судового засідання відповідно до ст.22 ГПК України.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечував, посилався на відповідність оскаржуваного рішення вимогам закону, матеріалам, обставинам справи, зазначаючи, що грошова оцінка об`єкту оренди не є істотною умовою договору оренди та не впливає на його дійсність; крім того, позивач зазначає, що недійсним зазначений договір в встановленому законом порядку не визнаний. Також, позивач заперечує проти доводів відповідачки про невірне визначення її адреси в договорі, зазначаючи, що останній підписаний нею, що є засвідченням вірності вказаних у ньому відомостей; в іншому випадку, дії відповідачки можуть кваліфікуватись як кримінальне правопорушення, передбачене ст.358 КК України (підроблення). Щодо відтиску печатки відповідачки, то в апеляційній скарзі здійснено посилання на ч.2 ст.207 ЦК України, якою передбачені такі дії для юридичних осіб, а оскільки відповідачка є фізичною особою, тому наявність у неї печатки та обов`язкове скріплення договору печаткою на неї не розповсюджується.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду Дніпропетровської області, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід скасувати на підставі п.1 ч.1 ст.104 ГПК України, з урахуванням повноважень суду апеляційної інстанції, передбачених ст.103 ГПК України, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, рішення по цій справі обгрунтовано фактами, встановленими згідно зі ст.35 ГПК України рішенням господарського суду від 07.12.2015р. по справі № 904/9275/15 за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Дніпропетровськ, до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Дніпропетровськ, про стягнення заборгованості у сумі 79538, 42 грн. за спірним договором оренди, яким встановлено, що 01.09.2013р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 («орендодавець» за договором, позивач по справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 («орендар» за договором, відповідач по справі, скаржник) був укладений договір оренди нерухомого приміщення № 131212, відповідно до предмету якого «орендодавець» зобов`язався передати, а «орендар» - прийняти в строкове платне користування частину приміщення АДРЕСА_2 (п.1.1 р.1 договору (а.с.11-12)).

Пунктом 2.1 р.2 договору сторони передбачили, що передача орендованого приміщення здійснюється з моменту укладення договору за актом приймання - передачі.

Відповідно до п.3.1 договору строк оренди був з 01.09.2013р. по 31.12.2013р.

Пунктами 4.1, 4.2, 4.4-4.6 договору сторони обумовили, що розмір орендної плати складає 5 780,00 грн. в місяць; орендна плата сплачується щомісячно до 05 числа поточного місяця передплатою за поточний місяць; «орендар» компенсує «орендодавцю» плату за землю; також в разів прийняття нових законів та інших обов`язкових законодавчих актів, наслідком яких буде понесення «орендодавцем» витрат, такі витрати також компенсуються «орендарем»; «орендар» невідкладно здійснює компенсацію витрат за комунальні послуги та експлуатацію, за фактом пред`явлення таких; даний договір автоматично втрачає свою силу та вважається розірваним, без будь-яких повідомлень з боку «орендодавця», у випадку не виконання «орендарем» умов п.п.4.1, 4.2, 4.3, 4.4, в зазначеному випадку «орендар» зобов'язаний звільнити орендоване приміщення негайно.

Пунктами 6.1, підпунктом «б» п.6.2 сторони передбачили, що «орендодавець» зобов'язаний передати «орендарю» приміщення по договору оренди; а «орендар» зобов`язаний своєчасно проводити орендні платежі.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що у разі порушення умов договору «орендодавець» має право розірвати цей договір в односторонньому порядку; у цьому випадку «орендар» звільняє приміщення негайно.

Відповідно до п.п.8.3, 8.4 договору в разі несвоєчасного звільнення орендованого приміщення «орендар» зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 10% від місячної орендної плати за кожен день не звільнення приміщення; в разі несвоєчасного виконання «орендарем» п.4.2 договору оренди «орендар» сплачує штраф 10% від суми передплати за наступний місяць; в разі несплати штрафних санкцій до кінця місяця договір оренди автоматично втрачає свою силу та вважається розірваним без будь-яких повідомлень з боку «орендодавця»; в цьому разі «орендар» зобов`язаний звільнити приміщення, яке орендується до кінця оплаченого місяця.

01.09.2013р. сторонами підписано акт приймання - передачі в оренду приміщення, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Донецьке шосе, 4. При цьому в акті зазначено, що приміщення обладнано вікнами, металевими вхідними дверми, освітленням (а.с.13).

Оскаржуваним рішенням господарського суду, з посиланням на ст.35 ГПК України, на факти, встановлені рішенням по справі № 904/9275/15 встановлено, що відповідач в порушення вимог п.4.2. договору не сплатив орендну плату за вересень 2013 р., у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався до нього з вимогою повернути орендоване приміщення за актом приймання - передачі на підставі п.4.6. договору, а також оплатити неустойку в розмірі 291781,86 грн. за договором оренди (а.с.14-30). Однак відповідач відповіді на вимоги не надав, суму боргу не оплатив, акт приймання - передачі не підписав.

В рішенні господарського суду по справі № 904/9275/15 зазначено, що відповідно до п.п.4.6, 7.1, 8.4 договір оренди господарським судом визнано розірваним у відповідності до ч.2 ст.782 ЦК України.

В зв`язку з порушенням умов договору, а саме п.п.4.2, 4.6, 6.2, 7.1, несплатою орендної плати у визначені строки, неповерненням нежитлового приміщення у визначений термін, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у сумі 5 780,00 грн. Крім того, позивачем було нараховано відповідачу штраф у розмірі 578,00 грн., неустойку у розмірі подвійної плати (ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України) за період з 06.09.2013р. по 06.03.2014р. у розмірі 69 360,00грн., 3% річних за період з 06.09.2013р. по 30.09.2015р. у розмірі 358,20 грн. та інфляційні втрати з жовтня 2013р. по вересень 2015р. у розмірі 3 462,22 грн.

Вищезазначеним рішенням по справі № 904/9275/15 позовні вимоги задоволено в повному обсязі, стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 5780,00грн. заборгованості з орендної плати, 578,00грн. штрафу, 69 360,00 грн. неустойки у розмірі подвійної плати, 358,20 грн. 3% річних, 3462,22 грн. інфляційних втрат, 1233,22 грн. витрат по сплаті судового збору (а.с.56-59).

Враховуючи зазначене рішення господарського суду, на підставі ст.ст.35, 115 ГПК України та оскільки відповідач не повернув орендоване приміщення та не сплатив заборгованість, яку було стягнуто за рішенням у справі № 904/9275/15, позивач донарахував відповідачу неустойку у розмірі подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення в розмірі 254320,00грн. за період з 06.04.2014р. по 06.02.2016р., тобто за 22 місяці, 3% річних у розмірі 43,71 грн. з жовтня 2015 року по лютий 2016 року, інфляційні в розмірі 80,92 грн. за цей же період, які були задоволені господарським судом по цій справі.

Відповідно до частин 1, 2 ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Також, колегія апеляційного господарського суду не погоджується з висновками, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні із застосування ст.35 ГПК України щодо наявності преюдиційних фактів, встановлених рішенням господарського суду від 07.12.2015р. по справі № 904/9275/15, оскільки зазначене рішення оскаржується в суді апеляційної інстанції, що підтверджується ухвалами від 12.09.2016р., від 11.10.2016р. (а.с.133-134), та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду по справі № 904/9275/15 ще не прийнято. Отже, враховуючи приписи ст.101 ГПК України суд апеляційної інстанції має надати правову оцінку матеріалам, обставинам справи згідно з законом на підставі ст.ст.43, 99 ГПК України.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст.174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частинами 1-3 ст.180 Господарського кодексу України регламентовано, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства; господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов; істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода; при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до частини 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частинами 1, 2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав, зокрема, може бути майно, майнові права, послуги.

Статтею 202 ЦК України регламентовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (ч.1 ст.546 ЦК України). Отже, неустойка є одним із засобів забезпечення зобов`язання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України). Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 ЦК України).

Частиною 1 ст.759 ЦК України регламентовано, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст.760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Частиною 1 ст.793, ч.1 ст.795 ЦК України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі, передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору; з цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі змістом договору від 01.09.2013р. № 131212, предметом договору є передача в оренду відповідачеві - ФОП ОСОБА_3 - частини приміщення АДРЕСА_3. Пунктом 2.1 р.2 договору сторони визначили, що передача в оренду здійснюється з моменту підписання договору, за актом приймання-передачі (а.с.11-12).

Позивач посилається на те, що ним відповідачеві було передано за актом від 01.09.2013р. в оренду вищенаведене приміщення, що є предметом оренди за договором (а.с.13).

Як зазначив представник позивача в судових засіданнях, договір було укладено між сторонами, що підтверджується підписами обох сторін в договорі та акті приймання-передачі в оренду майна, відсутність печаток на договорі пояснює фактом їх відсутності у сторін. Зазначений договір та акт було оглянуто в оригіналах колегією суддів апеляційного господарського суду в судовому засіданні 27.10.2016р., ксерокопії долучено до справи.

Зі змісту акту від 01.09.2013р. та договору від 01.09.2013р. вбачається, що всупереч вищенаведеним приписам Цивільного та Господарського кодексів України, зокрема, ст.760 ЦК України, сторонами в договорі та в акті від 01.09.2013р. не визначено саме індивідуальних ознак майна, що є предметом договору та яке передається в оренду, а саме площі орендованого приміщення, лише зазначено в договорі - "приміщення 58". Також акт приймання-передачі від 01.09.2013р. не містить будь-яких посилань сторін на те, що відповідачем прийнято в оренду конкретне приміщення, певної площі, у відповідному приміщенні або квартирі, офісі тощо.

В апеляційній скарзі відповідачка посилається на те, що а ні договір від 01.09.2013р., а ні акт приймання-передачі від 01.09.2013р. нею не підписувались, в оренду будь-яке майно, зокрема, за договором від 01.09.2013р. від позивача відповідачка не отримувала.

На вимогу суду апеляційної інстанції (ухвала від 27.09.2016р.) позивачем не надано жодного доказу в розумінні ст.ст.32, 36 ГПК України, які б підтверджували факт існування між сторонами орендних правовідносин з 01.09.2013р., як-то: докази направлення вимог, претензій щодо погашення вартості оренди в період дії договору, відшкодування комунальних послуг, плати за землю згідно з р.4 договору, будь-які докази часткової оплати таких сум або докази відмови відповідачки в оплаті, вжиття заходів відповідачкою по переобладнанню приміщення, що свідчило б про прийняття останньою в оренду майна, виконання договору від 01.09.2013р.

Отже, відсутність в договорі та акті приймання-передачі майна від 01.09.2013р. його індивідуальних ознак, зокрема, площі, номеру квартири або офісу дає підстави дійти висновку про те, що сторони за договором від 01.09.2013р. не дійшли згоди щодо предмету оренди, який є основною умовою для договорів даного виду, а тому, враховуючи вищевикладені норми матеріального права (зокрема ст.ст.760, 793, 795 ЦК України) договір від 01.09.2013р. слід визнати неукладеним.

Оскільки застосування майнової відповідальності можливо лише за умови порушення зобов`язання, тобто за його наявності, та в силу приписів ст.546 ЦУК України неустойка є одним із способів забезпечення зобов`язання, то за цих обставин відсутні правові підстави для застосування до відповідача такого виду майнової відповідальності, яка визначена ч.1 ст.785 ЦК України, з посиланням позивача на ст.782 ЦК України, зокрема, на невиконання відповідачкою обов`язку щодо повернення майна після розірвання договору від 01.09.2013р. внаслідок відмови від нього позивача, як «орендодавця».

Також, колегія суддів зазначає, що а ні в суді першої, а ні в суді апеляційної інстанції жодним доказом по справі позивач не підтвердив відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України право передання майна в оренду та саме яким об`єктом нерухомості позивач володіє (площа, квартира або офіс, тощо), такі докази відсутні у справі, не надавались позивачем в ході розгляду справи судам обох інстанцій.

Відповідно до ч.1 ст.761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Таким чином, оцінюючи вищенаведені обставини справи, докази по справі, доводи та пояснення обох сторін в ході розгляду справи на підставі ст.43 ГПК України, при повному, всебічному та об`єктивному її розгляду в сукупності та керуючись законом, колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення таким, що підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладену правову оцінку змісту договору від 01.09.2013р., акту приймання-передачі від 01.09.2013р., факт неукладення договору оренди від 01.09.2013р., відсутні правові підстави задоволення позову, а посилання позивача на факти, встановлені рішенням господарського суду від 07.12.2015р. по справі № 904/9275/15 не приймаються, оскільки зазначене судове рішення не набуло законної сили, до теперішнього часу Дніпропетровським апеляційним господарським судом постанову за результатами розгляду апеляційної скарги на це рішення не прийнято, а отже, по справі № 904/9275/15 не встановлено жодного факту преюдиційного характеру в розумінні ст.35 ГПК України.

Щодо доводів скаржника про необхідність скасування рішення господарського суду з мотивів порушення норм процесуального права, оскільки відповідачку не було сповіщено належним чином про час та місце судового засідання, то вони не приймаються судом апеляційної інстанції, в зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.93 ЦК України місцезнаходження юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльності юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління та обліку ( в ред. ЗУ від 23.12.2015 року № 901-VIІІ).

Згідно зі ст.1 Закону України від 15.05.2003 року № 755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції ЗУ від 26.11.2015р. № 835-VІІІ, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - виписка) - документ в електронній формі, який формується та оновлюється за результатами проведення реєстраційних дій і містить відомості про юридичну особу або її відокремлений підрозділ, фізичну особу - підприємця (у тому числі про взяття на облік в органах державної статистики та державної фіскальної служби, видачу ліцензії та документів дозвільного характеру) або громадське формування, що не має статусу юридичної особи; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - витяг) - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.

Відповідно до ч.1 ст.7 цього Закону Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно з ч.1 ст.9 вищевказаного Закону відомості про юридичну особу, громадське формування, що не має статусу юридичної особи, та фізичну особу - підприємця вносяться до Єдиного державного реєстру на підставі: 1) відповідних заяв про державну реєстрацію; 2) документів, що подаються для проведення інших реєстраційних дій; 3) відомостей, отриманих у результаті інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром та інформаційними системами державних органів.

Частиною 4 ст.9, частинами 1, 2 ст.10 цього ж Закону визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, такі відомості про фізичну особу - підприємця: прізвище, ім'я, по батькові; дата народження; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта); місцезнаходження (місце проживання або інша адреса, за якою здійснюється зв'язок з фізичною особою - підприємцем) та якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою; якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні; третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Згідно витягу із ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 05.02.2016р., наданого позивачем, відповідно до витягу станом на 10.03.2016р., зробленого судом першої інстанції та відповідно до витягу станом на 24.10.2016р., здійсненого апеляційним господарським судом, місцезнаходженням відповідачки є АДРЕСА_4, за якою і було здійснено надсилання кореспонденції господарським судом Дніпропетровської області. Зазначена кореспонденція в подальшому була повернута поштовим відділенням без вручення за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (зі змінами та доповненнями), особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Керуючись ст.ст.49, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м.Дніпро - задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2016 року у справі № 904/618/16 - скасувати.

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м.Дніпро на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м.Дніпро 4198,34 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Видачу відповідного наказу згідно зі ст.ст.116-117 ГПК України доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Справу повернути до господарського суду Дніпропетровської області.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 31.10.2016 року.

Головуючий суддя О.М. Виноградник

Суддя О.В. Джихур

Суддя Г.К. Дмитренко