ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2016 р.Справа № 922/3096/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Іскра"
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про стягнення коштів в розмірі 28 108,42 грн
за участю представників сторін:

представник позивача - Войтюк І.І., довіреність №1 від 01.08.2016 р.;

відповідача - не з'явився.

В порядку ст. 74-1 ГПК України участь представника позивача в судовому засіданні проводиться в режимі відео-конференції

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Іскра", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів в розмірі 28108,42 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за Договором №240316 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні від 24 березня 2016 року, внаслідок чого у відповідача виник борг за надані послуги в розмірі 24 000,00 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 790,30 грн. - втрат від інфляції, 263,00 грн. - 3% річних та 3 055,12 грн. - пені.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19 вересня 2016 року позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №922/3096/16.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року розгляд справи було відкладено на 20 жовтня 2016 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07 жовтня 2016 року задоволено клопотання Публічного акціонерного товариства "Іскра" про проведення судового засідання, призначеного на 20 жовтня 2016 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року розгляд справи було відкладено на 25 жовтня 2016 року.

Представник позивача в судовому засіданні 27 жовтня 2016 року позов підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в призначене на 25 жовтня 2016 року судове засідання не з'явилися, правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, про причини неявки суд не повідомив, вимоги попередніх ухвал суду не виконав.

Суд зазначає, що ухвала Господарського суду Харківської області від 19 вересня 2016 року про порушення провадження у справі №922/3096/16 повернулась на адресу Господарського суду Харківської області 30 вересня 2016 року з довідкою ф. 20 УДППЗ "Укрпошта" За закінченням терміну зберігання".

Судом перевірено адресу відповідача, згідно з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на час розгляду справи, місцезнаходження відповідача - 64200, Харківська область, Балаклійський район, м. Балаклія, вул. Заводська, 45, а саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи, а позивачем позовну заяву.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" - якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Як визначено у пункті 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між Публічним акціонерним товариством "Іскра" (Перевізник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Експедитор) був укладений Договір №240316 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні від 24 березня 2016 року (надалі - Договір), відповідно до предмету якого Перевізник у межах даного договору надає послуги по організації перевезення вантажним транспортом, відповідно до чинного законодавства України, вимог міжнародних конвенцій і угод в галузі міжнародних перевезень, Статуту автомобільного транспорту України, Правил перевезень вантажів та інших законодавчих та нормативних актів, що регулюють правові відносини в галузі перевезень вантажів. Перевезення вантажу здійснюється на підставі замовлення, форма якого встановлена та узгоджена Сторонами. Замовлення на перевезення є невід'ємною частиною даного Договору (пункти 1.1., 1.2., 1.3. Договору).

Розділом 4 Договору сторони погодили порядок розрахунків, а саме вартість послуг перевезення обумовлюється в Замовлені. Оплата за послуги проводиться Експедитором шляхом перерахування належних сум на розрахунковий рахунок Перевізника протягом 10-ти календарних днів з моменту відправлення Перевізником товарно-транспортної документації, передбаченої пунктом 2.5. Договору (може бути надано копію товарно-транспортних накладних (CMR) зі всіма відмітками прикордоних митниць), яка замінюється на оригінал протягом 30-ти календарних днів.

У відповідності до пункту 5.10. Договору, у випадку неповернення акту виконаних робіт Експедитором протягом 30-ти календарних днів, він вважається таким, що підписаний та погоджений.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2016 року (пункт 8.1. Договору).

Як зазначає позивач у позовній заяві, на виконання умов договору ним було надано відповідачу послуги на загальну суму 45 000,00 грн., що підтверджується заявками на транспорт (т. 1, арк. 20, 24, 28), товарно-транспортними накладними (т. 1, арк. с. 21, 27, 29) та акти здачі-прийняття робіт (т. 1, арк. с. 23, 26, 31).

Надіслання позивачем відповідачу вказаних документів та їх отримання останнім підтверджується доданими до позовної заяви копіями списків згрупованих поштових відправлень, фіскальних чеків, журналу реєстрації вихідної кореспонденції, повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідач здійснив часткову оплату за надані послуги з перевезення в загальній сумі 21 000,00 грн.

Публічне акціонерне товариство "Іскра" звернулось до відповідача з Претензією №648/11 від 12.07.2016 р. (т. 1, арк. с. 11), в якій вимагало негайно сплатити заборгованість за надані послуги за Договором. Проте, відповідач відповідь на претензію не надав, заборгованість не сплатив.

На день подання позову до суду, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором №240316 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні від 24 березня 2016 року

Такі дії відповідача, на думку позивача, є порушенням його законних прав та інтересів, що і стало підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою про стягнення грошових коштів за Договором №240316 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні від 24 березня 2016 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно приписів статей 6, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір є по своїй суті договором перевезення, який регулюється нормами Цивільного та Господарського кодексів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 306 Господарського кодексу України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Статтею 307 Господарського кодексу України та статтею 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Судом встановлено, що на виконання заявок на перевезення вантажу у квітні 2016 року позивачем було надано послуги пов'язані з перевезенням вантажу, що підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними (т. 1, арк. с. 21, 27, 29).

Таким чином, суд дійшов висновку щодо належного виконання позивачем обов'язку з перевезення товару.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Розділом 4 Договору сторони погодили порядок розрахунків, а саме вартість послуг перевезення обумовлюється в Замовлені. Оплата за послуги проводиться Експедитором шляхом перерахування належних сум на розрахунковий рахунок Перевізника протягом 10-ти календарних днів з моменту відправлення Перевізником товарно-транспортної документації, передбаченої пунктом 2.5. Договору (може бути надано копію товарно-транспортних накладних (CMR) зі всіма відмітками прикордоних митниць), яка замінюється на оригінал протягом 30-ти календарних днів.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте, всупереч умовам укладеного договору і положенням ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України, відповідач взяті на себе за заявками на перевезення вантажу зобов'язання виконав частково, надані послуги на загальну суму 45 000,00 грн., оплатив частково - 21 000,00 грн.

Позивач листом №648/11 від 12.07.2016 р. звернувся до відповідача з претензією-вимогою перерахувати суму боргу в розмірі 24 000,00 грн. Вказана претензія залишена відповідачем без виконання.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем не здійснено оплату наданих послуг з перевезення вантажу у розмірі 24 000,00 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищенаведених норм закону, відповідачем належним чином протягом розгляду справи не було надано належних доказів по справі на спростування позовних вимог.

За таких обставин, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати наданих послуг з перевезення вантажу у розмірі 24 000,00 грн. та не спростував заявлених позовних вимог в цій частині, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Іскра" про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 основного боргу за Договором №240316 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні від 24 березня 2016 року в розмірі 24 000,00 грн. є правомірними та обґрунтованими і задовольняються судом.

Позивачем за неналежне виконання відповідачем грошового зобов'язання, заявлено до стягнення пеню в розмірі 3 055,12 грн., 3% річних у сумі 263 грн. та інфляційні втрати в розмірі 790,30 грн.

В силу ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 5.8. Договору, за порушення строків оплати Експедитор сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день протермінування.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в розмірі 3 055,12 грн., суд приходить до висновку, що даний розрахунок не суперечить вимогам чинного законодавства, нарахований вірно, з урахуванням чого позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та законними.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.13р. № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Згідно п. 3.2 вказаної постанови, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Господарським судом перевірено наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що при проведенні розрахунку інфляційних втрат позивачем не враховані умови вищенаведені приписи. При здійсненні перерахунку інфляційних втрат за період, зазначений позивачем у розрахунку, судом встановлено, що сукупний індекс за період з 18.04.2016 по 30.08.2016 та за період з 22.04.2016 по 30.08.2016 становить 99,5%, тобто мала місце дефляція. У зв'язку з цим, вимоги щодо стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню.

Крім того, судом встановлено, що розмір 3% річних за розрахунком суду є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, суд позбавлений права збільшувати розмір позовних вимог. Пред'явлення вимог в меншому розмірі є правом позивача. Враховуючи викладене, суд розглядає вимоги про стягнення 3% річних у заявленому позивачем розмірі.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Іскра" щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковій відмові.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Публічного акціонерного товариства "Іскра" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (64200, АДРЕСА_1 індивідуальний податковий номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Іскра" (79066, м. Львів, вул. Вулецька, буд. 14, ) основний борг за Договором №240316 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні від 24 березня 2016 року в розмірі 24 000 (двадцять чотири тисячi) грн. 00 коп., пеню в розмірі 3 055 (три тисячi п`ятдесят п`ять) грн. 12 коп., 3% річних у сумі 263 (двiстi шiстдесят три) грн. 00 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1339 (одна тисяча триста тридцять дев`ять) грн. 26 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 790,30 грн. - відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через Господарський суд Харківської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.10.2016 р.

Суддя Т.О. Пономаренко

справа №922/3096/16