ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2016р. Справа№ 914/2198/16

За позовом: Заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Львівській області, м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба», м.Львів

про стягнення заборгованої орендної плати за договором оренди

В судове засідання зявились:

від прокуратури: ОСОБА_1

від позивача: ОСОБА_2 - представник

від відповідача: ОСОБА_3 - представник

Суддя Березяк Н.Є.

Секретар судового засідання Кравець О.І.

Представникам сторін присутнім у судових засіданнях розяснено права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Суть спору: Подано позов заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба» про стягнення заборгованої орендної плати за договором оренди.

Ухвалою суду від 29.08.2016 року порушено провадження у справі та призначено розгляд на 12.09.2016 року.

Судовий розгляд справи відкладався з підстав зазначених в попередніх ухвалах господарського суду.

13.10.2016 року відповідачем подано клопотання про залишення позову без розгляду в порядку передбаченому ст. 63 чи ст. 81 ГПК України.

Розглянувши зазначене клопотання, суд визнав його необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення.

31.10.2016 року Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Львівській області подано заяву в порядку ст. 22 ГПК України, яка підписана начальником регіонального відділення в якій він просить стягнути з відповідача 386404,11 грн. заборгованості із орендної плати з урахуванням інфляційних втрат, 133731,19 грн. пені та 38640,41 грн. штрафу. Зазначена заява не може бути судом прийнята до розгляду як заява про зменшення позовних вимог, оскільки подана без дотримання порядку подання такої заяви, так як позов подано і підписано Заступником керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області, а отже і збільшення чи зменшення позовних вимог повинно відбуватися в такому ж порядку за підписом заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області.

В судовому засіданні 31.10.2016 року представник прокуратури та позивача позов підтримали, просили задоволити позовні вимоги з мотивів наведених в позовній заяві, матеріалах справи та поясненнях наданих в судовому засіданні, а саме з підстав не належного виконання відповідачем своїх договірних зобовязань щодо сплати орендних платежів по Договору оренди нерухомого майна №27 від 11.03.2013 року .

Представник відповідача в судовому засіданні 31.10.2016 року щодо позовних вимог заперечив повністю з підстав та мотивів викладених у відзиві (вх. 39202/16) на позов та усних поясненнях наданих в судовому засіданні. В обґрунтування своїх заперечень посилається на відсутність у прокурора підстав на звернення з позовом до суду в інтересах Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Львівській області; невідповідність наданого в оренду приміщення нормам та вимогам, при яких дане приміщення могло б використовуватись під офіс, невідповідність Договору оренди будівельним і санітарним нормам, що на його думку є підставою визнання його недійсним; необґрунтованість розрахунку заборгованості та штрафних санкцій а тому просить відмовити у позові.

В судовому засіданні 31.10.2016 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

11.03.2013 р. між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба» (Орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 27 (надалі договір), а саме: нежитлових приміщень загальною площею 983,83 кв.м., що перебуває на балансі Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» (надалі Балансоутримувач).

Актом приймання-передачі індивідуально визначеного нерухомого майна, укладеного відповідно до вищезазначеного договору, орендодавцем передано, а орендарем прийнято в строкове платне користування дане майно.

Відповідно до п. 3.6 договору, орендна плата перераховується на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорції розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж, наступному співвідношенні% 70 % до державного бюджету на рахунок визначений Державною казначейською службою України; 30 % на рахунок Балансоутримувача.

Згідно п. 5.3 договору, орендна плата перераховується своєчасно і в повному обсязі.

Відповідно умов договору строк на який його укладено становить 2 роки 364 дні з 11 березня 2013 року до 09 березня 2016 року включно.

Рішеннями господарського суду м. Києва від 25.12.014 р. у справі № 910/10286/14 та рішенням господарського суду м. Києва від 12.11.2015 р. у справі № 914/1362/15 було присуджено до стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за періоди з жовтня 2013 року по квітень 2014 року та з травня 2014 року по лютий 2015 року включно.

Як стверджує позивач, в подальшому Орендар регулярно порушував свої договірні зобовязання в частинні оплати орендних платежів чим спричинив заборгованість за період з березня 2015 року по 14.03.2016 року в сумі 358861,75 грн. Проте, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за спірний період в розмірі 386 404,11 грн.

Також, відповідно до п. 3.7 договору, за порушення строків сплати орендних платежів, позивачем нараховано до стягнення з відповідача за період з 01.09.2015 року по 14.03.2016 року 185 503,90 грн. пені та згідно п. 3.8 Договору - 38 640,41 грн. штрафу, які просить стягнути з відповідача.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Аналогічне положення містить ст. 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи, 11.03.2013 року укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 27, згідно умов якого відповідач приймає в строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Трускавець, вул. Героїв УПА, 11, що перебуває на балансі ЛДУДППЗ «Укрпошта», загальною площею 983,83 м.кв. з цільовим призначенням орендованого майна для розміщення офісу. Строк дії договору визначено 2 роки 364 дні з 11 березня 2013 року до 09 березня 2016 року включно.

Відповідно до п. 3.6 договору, орендна плата перераховується на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорції розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж, наступному співвідношенні: 70 % до державного бюджету на рахунок визначений Державною казначейською службою України; 30 % на рахунок Балансоутримувача.

Як стверджує позивач, що не спростовано відповідачем, Орендар регулярно порушував свої договірні зобовязання в частинні оплати за орендоване приміщення, що стало підставою звернення про стягнення заборгованості в судовому порядку.

Рішеннями господарського суду м. Києва від 25.12.014 р. у справі № 910/10286/14 та рішенням господарського суду м. Києва від 12.11.2015 р. у справі № 914/1362/15 було присуджено до стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за періоди з жовтня 2013 року по квітень 2014 року та з травня 2014 року по лютий 2015 року включно.

В звязку із несплатою відповідачем орендних платежів за період з березня 2015 року по березень 2016 року позивачем нарахована заборгованість в розмірі 358861,75 грн., проте до стягнення заявлено суму 386 404,11 грн.

Відповідно до п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 15 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» (із змінами і доповненнями) « з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)».

Під час розгляду справи судом неодноразово вимагалось обґрунтований розрахунок позовних вимог та штрафних санкцій із зазначенням періоду нарахування, проте в жодне із судових засідань позивач витребуваного судом розрахунку не надав, надав лише розрахунок, що обґрунтовує розмір орендної плати станом на березень 2015 року в розмірі 24899,95 грн.( а.с.62).

Як вбачається із поданого позивачем до позовної заяви розрахунку (а.с.15), розрахунок заборгованості з орендної плати проведений з березня 2015 року по 14 березня 2016 року і складає 358861,75 грн., проте слід звернути увагу, що термін дії договору закінчився 9 березня 2016 року, а отже необґрунтованим і безпідставним є нарахування орендної плати з 10 по 14 березня 2016 року включно. Відповідач позов заперечив в цілому, проте доказів сплати орендних платежів у спірному періоді суду не надав. Згідно проведеного судом перерахунку, за період з 01.03.2015 року по 09.03.2016 року розмір орендної плати , що підлягає до стягнення з відповідача складає 354076,93 грн.

Що стосується заявленої позивачем до стягнення суми заборгованості з орендної плати за спірний період в розмірі 386 404,11 грн., то впродовж розгляду справи по суті відповідач так і не зміг пояснити її походження, як і не зміг пояснити різниці між нарахованою та заявленою до стягнення сумою, а отже до стягнення підлягає сума нарахованої орендної плати за період з 01.03.2015 року по 09.03.2016 року включно в розмірі 354076,93 грн.

Положенням ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частинами 1-3 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Згідно із ч. 1 ст. 220 Господарського кодексу України боржник, який прострочив виконання господарського зобов'язання, відповідає перед кредитором (кредиторами) за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково виникла після прострочення.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 3.7 Договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

За несвоєчасне виконання договірних зобовязань, згідно поданого до позовної заяви розрахунку (а.с.16) позивачем нарахована пеня за період з 01.09.2015 року по 14.03.2016 року в розмірі 185 503,90 грн., яку він просить стягнути з відповідача. Як вбачається із долученого позивачем до позовної заяви розрахунку (а.с.16), пеня починає обраховуватися на суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції в розмірі 655 521,43 грн., походження якої позивач пояснити не зміг. Суми, на які здійснено нарахування пені не відповідають розміру орендної плати нарахованих позивачем за період з 01.03.2015 року по 09.03.2016 року. Розрахунок пені, долучений позивачем проведено без врахування шестимісячного строку, передбаченого ст. 232 ГК України.

Впродовж розгляду справи судом неодноразово вимагалось у позивача подати обґрунтований розрахунок штрафних санкцій із зазначенням періоду нарахування та встановлених ГК України строків нарахування пені, проте ні прокурор, ні позивач на виконання вимог суду обґрунтованого розрахунку суду не надали. Згідно поданого до позовної заяви розрахунку пені за період з 01.09.2015 року по 14.03.2016 року позивачем нарахована пеня в розмірі 185 503,90 грн., яку він просить стягнути з відповідача. В обґрунтування порядку та строків нарахування пені позивач посилається на умови п.3.7 Договору, яким передбачено нарахування пені за кожен день прострочення включаючи день оплати.

Згідно з п.2.5 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 15 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» (із змінами і доповненнями), щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.»

Згідно проведеного судом перерахунку, за період з 01.09.2015 року по 14.03.2016 року до стягнення з відповідача підлягає пеня, що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ та нарахована в межах шестимісячного строку в розмірі 41786,37 грн.

Відповідно до п. 3.8 договору, у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, Орендар також сплачує штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості.

За порушення строків сплати орендних платежів на строк понад три місяці, відповідно до п.3.8 договору позивачем нараховано до стягнення з відповідача штраф у розмірі 38 640,41 грн., що складав 10 % від суми заявленої до стягнення заборгованості з орендної плати (386404,11грн.). Згідно проведеного судом перерахунку, до стягнення з відповідача підлягає штраф у розмірі 35407,69 грн., що складає 10 % від суми заборгованості, що підлягає до стягнення з відповідача (354076,93 грн).

Що стосується заперечень відповідача, викладених у відзиві на позов, то вони не обґрунтовані належними і допустимими доказами. Зокрема, відповідач заперечує проти позову повністю, проте жодних доказів сплати орендних платежів за період з 01.03.2015 року у встановлені договором строки суду не надав. Зазначаючи про недійсність договору не надав доказів визнання його недійсним у встановленому законом порядку, як і не надав доказів неможливості використання орендованого майна у спірному періоді з вини орендодавця.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач в судове засідання доказів які б спростовували чи заперечували позовні вимоги суду не подав, а відтак суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення частково.

Судові витрати слід віднести на відповідача в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись 3,4,41,42,43, 44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82,84,85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична консалтингова служба» (79022, Львівська область, м. Львів, вул. Виговського, 19/20, ) на користь Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 3, ) 354 076,93 грн. заборгованості з орендної плати, 35 407,69 грн. штрафу, 35 886,17 грн. пені.

3. Стягнути на користь заступника керівника Дрогобицької міської прокуратури Львівської області (82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул. Шевченка, 29) 6 469,07 грн. судового збору.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Наказ видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 01.11.2016 року.

Суддя Березяк Н.Є.