ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2016 року Справа № 904/5615/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Березкіна О.В., Дармін М.О.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність №б/н від 01.09.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2, представник, довіреність №18-13/173 від 25.12.2014р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2016р. у справі №904/5615/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут", м.Дніпро

до Державного вищого навчального закладу "Національний гірничий університет", м.Дніпро

про стягнення 5110 грн. 67 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2016р. у справі №904/5615/16 (суддя Рудь І.А.) відмовлено в позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" до Державного вищого навчального закладу "Національний гірничий університет" про стягнення 5110 грн. 67 коп. заборгованості по оплаті за спожитий природний газ.

Рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що позивачем не доведено належними доказами, з урахуванням приписів чинного законодавства, що регулюють правовідносини у сфері газопостачання, наявність договірних відносин щодо поставки природного газу між сторонами, а відтак не доведено правових підстав для стягнення з відповідача заявленої заборгованості та нарахування відсотків річних.

Позивач (ТОВ "Дніпропетровськгаз збут"), не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2016р. у справі №904/5615/16 подав апеляційну скаргу, в якій вважає означене рішення незаконним і необґрунтованим через порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обгрунтування своїх доводів позивач, посилаючись на п. 1.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", звертає увагу на можливість застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання і за відсутності підписаного сторонами договору. За твердженням позивача підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу №ДО300020236 від 30.04.2016р. від 30.04.2016р. фіксує факт здійснення господарської операції і є підставою виникнення у відповідача обов'язку оплатити спожитий природний газ відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України.

Відповідач (ДВНЗ "Національний гірничий університет") письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав.

В судовому засіданні 02.11.2016р. представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а представник відповідача не заперечував факт бездоговірного споживання природного газу та існування зобов'язань з його оплати, проти доказів такої оплати до матеріалів справи не надав.

За результатами перегляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом в судовому засіданні 02.11.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи встановлено, що у квітні 2016 року позивач передав відповідачу, а відповідач отримав від позивача природний газ в обсязі 636 м3 на загальну суму 5085,66 грн., що підтверджено відповідним актом приймання-передачі природного газу №ДО300020236 від 30.04.2016р. Акт підписаний обома сторонами без заперечень і зауважень та скріплений печатками підприємств.

У зв'язку з несплатою відповідачем отриманого газу, позивач звернувся з позовними вимогами до відповідача сплатити 5085,66 грн. заборгованості та три проценти річних в сумі 25,01 грн.. згідно ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи позивачеві в позові, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами не існувало договірних відносин щодо поставки означеного обсягу природного газу.

Колегія суддів погоджується, що місцевий господарський суд вірно відзначив, що системний аналіз низки правових норм (ст.ст. 1, 12 Закону України "Про ринок природного газу", ст.ст. 11, 509, 626, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 179 Господарського кодексу України, Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2496 від 30.09.2015р.) свідчить про те, що постачання природного газу споживачам здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між постачальником та споживачем у письмовій формі відповідно до вимог вищезазначених Правил постачання природного газу, якими визначені всі істотні умови, необхідні для договору даного виду.

Також місцевий господарський суд вірно встановив, що у даному випадку письмовий договір, предметом якого був означений обсяг природного газу, у вигляді єдиного документа у відповідності до вищенаведених правових норм між сторонами не складався.

Однак аналізуючи зміст правових відносин сторін місцевий господарський суд не врахував, що звертаючись із позовом позивач стверджував, що грошове зобов'язання відповідача сплатити за поставлений йому позивачем природний газ виникло, як і будь-які інші господарські зобов'язання, й з інших встановлених ст. 174 Господарського кодексу України підстав, а не тільки із договору.

Так, за ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Крім того, підставами можуть бути й інші юридичні факти.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

В постанові пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (із змінами і доповненнями) роз'яснено, що грошові зобов'язання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобов'язання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України і статтею 174 Господарського кодексу України.

У господарських відносинах грошові зобов'язання найчастіше виникають з господарських договорів та інших угод, передбачених законом, або з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України). Однак оскільки господарський договір (угода) є не єдиною підставою виникнення відповідного зобов'язання, то сама лише відсутність між сторонами спірних правовідносин такого договору (угоди) або незазначення в останньому умов (пунктів) щодо відповідальності за порушення грошового зобов'язання не перешкоджає застосуванню даної відповідальності, але тільки у разі якщо підстави такого застосування і розмір відповідальності передбачено актами законодавства.

Слід також враховувати, що договір, в тому числі в тій його частині, яка стосується відповідальності за невиконання грошових зобов'язань, може бути укладено не лише шляхом складання єдиного документа, підписаного сторонами, а й шляхом обміну листами, телеграмами, факсограмами, телефонограмами та іншими документами, якщо із зазначених документів вбачається, що сторони погодили умови стосовно такої відповідальності (п. 1.6).

Верховний Суд України в постанові від 30.10.2013р. у справі №6-59цс13 також дійшов висновку, що відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Як вбачається з відзиву відповідача, він не заперечує факт отримання визначеного в акті приймання-передачі природного газу та наявності свого обов'язку з його оплати.

Частинами 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-ХIV від 16.07.1999р. (із змінами і доповненнями) встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підписаний акт приймання-передачі природного газу №ДО300020236 від 30.04.2016р. відповідає вищенаведеним приписам, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що в цьому випадку акт приймання-передачі є первинним документом, що фіксує господарську операцію, яка відбулась між сторонами, а тому може підтверджувати факт набуття відповідачем у позивача означеного в цьому акті обсягу природного газу на платній основі.

За встановлених обставин, місцевий господарський суд мав надати належну правову оцінку саме тим фактичним правовідносинам, які вже виникли між сторонами внаслідок передачі позивачем відповідачеві та споживання останнім природного газу без укладання між сторонами відповідного договору.

Разом із цим колегія суддів також доходить висновку, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, виходячи з наступних мотивів.

Звертаючись із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за означений обсяг природного газу, позивач спирався на положення статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Однак, при цьому позивач не врахував, що ч.2 ст. 30 Цивільного кодексу України передбачено що, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до абзаців 2-4 п. 1.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки згаданою статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Подання ж кредитором позовної заяви, адресованої господарському суду (а не боржнику) і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми Цивільного кодексу України.

Колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять доказів пред'явлення відповідної вимоги позивача до відповідача, згідно ст. 530 Цивільного кодексу України. Не заперечував цієї обставини й представник позивача в судовому засіданні під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За вказаних обставин слід визнати, що вимоги позивача про стягнення з відповідача, як суми основного боргу, яка визначається з вартості та обсягу природного газу, що були угоджені сторонами в акті приймання-передачі, так і похідні вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних, що нараховані у зв'язку з прострочкою оплати означеного обсягу газу, - є передчасними, тому задоволенню не підлягають.

Таким чином, остаточний висновок місцевого господарського суду у даній справі про відмову позивачеві в позові є таким, що відповідає обставинам спору.

Відповідно до роз'яснень, які надані господарським судам в абзаці 6 п. 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2016р. у справі №904/5615/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено 07.11.2016р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя О.В. Березкіна

Суддя М.О. Дармін