ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"31" жовтня 2016 р.Справа № 916/2221/16

За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1;

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2;

про стягнення 8 785,75 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

СУТЬ СПОРУ: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якій просить суд визнати грошові кошти у сумі 8 490,00 грн., що були перераховані на рахунок відповідача з його рахунку, згідно платіжного доручення № 822 від 10.06.2016р. такими, що помилково зараховані; стягнути їх, а також стягнути 295,75 грн. витрат за користування чужими грошовими коштами без належної на те підстави (25 грн. 3 % річних, 270,75 грн. пені), витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1 450 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 10.06.2016р. ним, згідно вищевказаного платіжного доручення № 822 від 10.06.2016р. помилково на рахунок відповідача було перераховано грошові кошти у розмірі 8 490,00 грн.

Як вказує ОСОБА_3, з огляду на помилкове перерахування вказаних коштів, ним 30.06.2016р. на адресу відповідача було направлено лист-вимогу з проханням їх повернення, яка була залишена останнім без відповіді та реагування.

Вказане і призвело до звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.08.2016 року було порушено провадження у справі № 916/2221/16 із призначенням до розгляду в засіданні суду 14.09.2016р.

Ухвалою суду від 14.09.2016р. з огляду на нез'явлення в судове засідання представників сторін, відмову суду у задоволенні клопотання позивача про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, з огляду на його несвоєчасне подання, а також у зв'язку із неподанням витребуваних ухвалою суду доказів, розгляд справи було відкладено на 10.10.2016р. о 10:30.

Ухвалою суду від 26.09.2016р. розгляд справи було призначено на 10.10.2016р. о 11:30.

10.10.2016р. до канцелярії суду від відповідача надійшло клопотання (а.с.50), згідно якого він стверджує, що фактично мешкає та працює у Києві, у зв'язку з чим прибути у судове засідання не має можливості, про справу дізнався з ухвали, яку отримав його родич, що проживає за адресою його реєстрації. Відповідач зазначає, що позов не визнає та просить надіслати позов з додатками на його адресу, після чого він зможе надати відповідні заперечення.

Ухвалою суду від 10.10.2016р. строк розгляду справи за клопотання представників позивача було продовжено на п'ятнадцять днів та у зв'язку із нез'явленням в судове засідання представника відповідача, від якого не надходило клопотання про розгляд справи за його відсутності, невиконанням вимог ухвали суду та необхідністю додаткового дослідження доказів, розгляд справи було відкладено на 31.10.2016р.

24.10.2016р. до канцелярії суду від позивача надійшла заява (а.с.51), згідно якої ФОП ОСОБА_1 зазначає про обставини помилкового перерахування грошових коштів, а також вказує на відсутність у нього жодних договірних правовідносин з відповідачем та повторно зауважує про відсутність реагування останнього на його вимоги щодо повернення помилково сплачених коштів.

У судове засідання 31.10.2016р. представник позивача не з'явився, про місце та час розгляду справи був цілком обізнаний, з урахуванням присутності в попередньому судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції.

Відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 у судові засідання не з'явився, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом надсилання вищевказаних судових ухвал на адресу, що зазначена у позовній заяві та у спеціальному витязі з ЄДР (а.с.22-24).

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

При цьому, суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Приймаючи до уваги зазначене та те, що відповідач був цілком обізнаний про місце та час судового розгляду справи шляхом направлення на його адресу вищевказаних ухвал суду, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.20,42,49), враховуючи також, що його обізнаність вбачається з наявного у матеріалах справи клопотання (а.с.50), суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача.

При цьому суд звертає увагу, що у вказаному клопотанні відсутня будь-яка інша поштова адреса, зокрема у м. Києві, на яку було б можливо надіслати відповідну ухвалу. Натомість, вказана саме адреса реєстрації: АДРЕСА_2.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, надані в ході розгляду справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів фізичних осіб-підприємців.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, фізичні особи-підприємці, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як свідчать матеріали справи, підставою заявлення позову Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зазначив ст. 1212 ЦК України.

У відповідності до вказаної статті, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як встановлено судом, 10.10.2016р. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, згідно платіжного доручення № 822 на рахунок Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 було перераховано 8 490,00 грн. (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, вказана сума, про повернення якої просить позивач з посиланням на ст.1212 ЦК України, була перерахована ним помилково, за відсутності жодних договірних правовідносин між ним та відповідачем. Натомість, наявність будь-яких правовідносин та підстави збереження спірних коштів в процесі розгляду справи відповідачем не підтверджена.

Дійсно, як було встановлено судом з відомостей, що містяться у мережі Інтернет, захід, що мав відбутися у м.Львові 16.06.2016р. за підтримки журналу „ІНФОРМАЦІЯ_1", видавцем якого є ОСОБА_2, було скасовано, що також підтверджується скрін шотом, наданим позивачем (а.с.62).

Проте як зазначає позивач, і це не спростовано під час розгляду справи, крім попередніх перемовин, жодних договорів між сторонами у справі не укладалося.

Як вже було зазначено судом, згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Разом з тим, як вказує позивач, і докази зворотного у матеріалах справи відсутні, відповідач станом на день розгляду справи перераховані позивачем грошові кошти у вищевказаній сумі не повернув, у зв'язку з чим вимоги позивача про їх повернення, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення 3 % річних у сумі 25 грн. та пені у розмірі 270,75 грн., суд вказує таке.

У п. 6.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти.

При цьому у п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Водночас, пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Таким чином, оскільки дії з повернення безпідставно отриманих коштів вчиняються не на виконання взятих грошових зобов'язань, у суду відсутні правові підстави для стягнення з відповідача сум 3 % річних та пені, нарахованих на них.

Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно до п. 6.3 Постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 року № 7 встановлено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною 5 ст. 48 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування понесення ним витрат позивач посилається на укладений 25.07.2016р. між ним (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Юридична компанія „Ло Крафт" (Виконавець) договір про надання правової допомоги (а.с.13-14)

Згідно предмету вказаного договору Виконавець надає Клієнту юридичні послуги, вказані у додатку № 1 до даного договору (а.с.15), відповідно до якого сторони домовились, що Клієнт отримає за договором правову допомогу, яка включатиме наступне за нижченаведеною вартістю:

- аналіз документів Клієнта; надання усних та письмових консультацій; підготовка проектів претензій, вимог, листів, заяв, запитів тощо в справі повернення грошових коштів від ФОП ОСОБА_2; аналіз судової практики по аналогічних спорах у розмірі 2 000 грн.; участь у судових засіданнях 600 грн. за одне засідання; додаткова правова допомога - 250 грн. за годину; відшкодування фактичних витрат, згідно пред'явлених квитанцій, чеків, інших підтверджуючих документів.

У відповідності до п. 1.2 вказаного додатку до договору, сторони погодили, що оплата послуг відбувається у п'ятиденний строк від дня виставлення рахунку, але у будь-якому випадку не пізніше ніж п'ять днів від винесення судового рішення у справі за позовом ФОП ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про повернення помилково перерахованих коштів.

Як свідчать подані позивачем документи, акт надання послуг (а.с.64) по вказаному договору щодо консультації, правового аналізу справи та підготовки документів було підписано між сторонами 10.10.2016р.

При цьому, як встановлено судом, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження оплати позивачем наданих йому правових послуг, що в свою чергу виключає можливість відшкодування таких витрат.

Крім того, суд додатково зазначає, що наявний у матеріалах справи договір про надання правової допомоги укладений позивачем з Юридичною компанією і наявність у додатку до нього п.1.3 не перетворює цей договір у такий, що укладений саме з адвокатом. При цьому акт надання послуг також підписано з директором юридичної компанії у вигляді ТОВ.

З огляду на вищевикладене, вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми у розмірі 2 000 грн. за послуги адвоката є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Враховуючи часткове задоволення судом позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, витрати по сплаті судового збору, згідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (79010, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) помилково перераховані кошти у сумі 8 490 /вісім тисяч чотириста дев'яносто/ грн. 00 коп., а також 1331 /одна тисяча триста тридцять одна/ грн. 61 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 07 листопада 2016 р.

Суддя Ю.М. Щавинська