ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2016 р. Справа № 922/2395/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Тарасова І. В.;

при секретарі Марченко В.О.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (за дов. від 02.04.2016р.),

відповідача - ОСОБА_2 (за дов. №107-16 від 23.06.2016р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева", м.Харків (вх.№2614Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 08.09.2016р. у справі №922/2395/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків", м. Харків,

до Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева", м. Харків,

про стягнення коштів у розмірі 22820,98 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.09.2016р. у справі №922/2395/16 у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" до Державного підприємства "Завод ім. В.О.Малишева" відмовлено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Завод імені ОСОБА_3" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" основний борг за договором про технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів №1726дп від 31 серпня 2015 року у розмірі 20922 (двадцять тисяч дев`ятсот двадцять дві) грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 197 (сто дев`яносто сім) грн. 75 коп., інфляційні втрати у розмірі 251 (двiстi п`ятдесят одна) грн. 03 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1290 (одна тисяча двiстi дев`яносто) грн. 43 коп. У частині стягнення пені у розмірі 1450,20 грн. відмовлено.

Відповідач із зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 08.09.2016 по справі №922/2395/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Судові витрати просить покласти на позивача.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції порушено основоположні принципи свободи договору та рівності сторін. Апелянт зазначає, що п.2.5 договору №1726дп від 31.08.2015р. виконавець зобовязаний надати відповідний рахунок-фактуру на кожне наряд-замовлення із зазначенням реквізитів банківського рахунку виконавця для проведення розрахунків. Відповідно до п.2.6 договору розрахунок за цим договором з боку замовника вважається виконаним в момент зарахування грошових коштів та банківський рахунок виконавця, зазначений у відповідному рахунку-фактурі. На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про належне виконання позивачем умов договору №1726дп від 31.08.2015р. є передчасним та таким, що суперечить положенням ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст.526, 538 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.09.2016р. про прийняття апеляційної скарги до провадження її розгляд призначено на 19.10.2016р. о 10:30 год. у складі колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Відповідно до розпорядження від 18.10.2016р. у справі №922/2395/16, протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у звязку з хворобою судді Тарасової І.В. для розгляду даної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Шевель О.В.

19.10.2016р. від ТОВ «ТЛА Харків» до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 19.10.2016р. оголошено перерву до 03.11.2016р. до 15:30 год.

Відповідно до розпорядження від 02.11.2016р. у справі №922/2395/16, протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів у звязку з відпусткою судді Шевель О.В. для розгляду даної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.

Представник апелянта у судовому засіданні 03.11.2016р. вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

У судове засідання 03.11.2016р. представник відповідача проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши у судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів встановила наступне.

31 серпня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" (виконавець) та Державним підприємством "Завод ім.В.О.Малишева" (замовник) укладений договір про технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів №1726дп, відповідно до п.1 якого виконавець взяв на себе зобов'язання надати замовнику послуги з технічного обслуговування та ремонту автомобільного транспортного засобу та його складових, у тому числі, з використанням матеріалів (запасних частин), як замовника, так і спеціально замовлених виконавцем. Замовник бере на себе зобов'язання прийняти й оплатити ці послуги, а також вартість використаних матеріалів (запасних частин) виконавця у розмірі, строки та в порядку, що передбачені умовами цього договору.

У відповідності до пункту 2.4. договору оплата послуг і матеріалів (запасних частин) здійснюється замовником шляхом внесення грошових коштів протягом 10 (десяти) банківських днів після підписання замовником акта виконаних робіт, на розрахунковий рахунок або до каси виконавця. Оплата здійснюється до реквізитів, вказаних у рахунку-фактурі.

Пунктом 2.5 договору встановлено, що виконавець зобовязаний надати відповідний рахунок-фактуру на кожне наряд-замовлення із зазначенням реквізитів банківського рахунку виконавця для проведення розрахунків.

Згідно з пунктом 2.6. договору розрахунок за цим договором з боку замовника вважається виконаним у момент зарахування грошових коштів на банківський рахунок виконавця, зазначеній у відповідному рахунку-фактурі.

У підпункті 3.1.1. договору зазначено, що замовник зобов'язаний своєчасно оплачувати послуги виконавця в повному обсязі та у строки, передбачені розділом 2 цього договору.

Пунктом 4.4. договору сторони погодили, що приймання транспортного засобу (його складових) замовником здійснюється у присутності представника виконавця, про що складається акт виконаних робіт після надання послуг з технічного обслуговування та/або ремонту.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання і діє до 31 грудня 2016 року, а в частині гарантій та невиконаних зобов'язань до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором.

На виконання умов договору про технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів №1726дп від 31 серпня 2015 року позивачем проведено роботи (послуги) згідно з нарядом №CI-Y5289-009 від 14.12.15 року технічного обслуговування і ремонту автомобільного транспортного засобу замовника держ. №00011ХА марки TOYOTA, модель CAMRY, про що складено акт приймання-передачі виконаних послуг CI-Y5289-009 від 14 грудня 2015 року на суму 20922,00 грн., підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками підприємств (а.с.28-а.с.29, т.1).

Однак у встановлений договором термін відповідач не здійснив розрахунок за надані послуги, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість за договором №1726дп від 31.08.2015р. у розмірі 20922,00 грн.

25 лютого 2016 року відповідачу направлено попередження про сплату заборгованості. Проте, як стверджує позивач, відповідачем відповіді на попередження не надано, заборгованість не сплачено.

У ході судового розгляду справи відповідач зазначив, що не отримував попередження про сплату заборгованості, однак матеріали справи містять копію зазначеного попередження та копію чека «Укрпошти» №6809 від 25.02.2016р. (а.с.30).

Господарський суд Харківської області, надаючи правову оцінку заявленим вимогам позивача та фактичним обставинам справи, виходив з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як убачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" та Державним підприємством "Завод ім.В.О.Малишева" укладений договір про технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів №1726дп від 31 серпня 2015 року, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг та підпадає під регулювання статей 901-907 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем проведено роботи (послуги) відповідно до наряду №CI-Y5289-009 від 14.12.15 року технічного обслуговування і ремонту автомобільного транспортного засобу замовника держ. №00011ХА марки TOYOTA, модель CAMRY, про що було складено акт приймання-передачі виконаних послуг CI-Y5289-009 від 14 грудня 2015 року на суму 20922,00 грн.

Акт приймання-передачі виконаних послуг підписаний повноважним представником замовника - Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" без зауважень.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем надано відповідачу послуги з технічного обслуговування та ремонту автомобільного транспортного засобу та його складових у відповідності до умов договору.

Виходячи з положень ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що позивач не надав Державному підприємству "Завод ім.В.О.Малишева" рахунка-фактури, що передбачено п.2.5 договору. З отриманням саме рахунку-фактури відповідач пов'язує настання події, що має неминуче настати, та виникнення у Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" обов'язку з оплати наданих позивачем послуг.

Статтями 251, 253 Цивільного кодексу України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

У пункті 2.4. договору сторони передбачили, що оплата послуг і матеріалів (запасних частин) здійснюється замовником шляхом внесення грошових коштів протягом 10 (десяти) банківських днів після підписання замовником акта виконаних робіт, на розрахунковий рахунок або до каси виконавця. Оплата здійснюється відповідно до реквізитів, вказаних у рахунку фактурі.

Посилання апелянта на те, що згідно з частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України терміни визначаються календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати, а пунктом 2.5. договору передбачено настання такої події надання відповідного рахунку-фактури, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Тобто юридичне значення має саме сплив визначеного проміжку часу, внаслідок якого виникають, змінюються або припиняються цивільні правовідносини.

Договором встановлено, що у відповідача виник обовязок по сплаті саме у певні строки протягом 10 (десяти) банківських днів після підписання замовником акта виконаних робіт.

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що за своїм призначенням рахунок-фактура не відповідає ознакам первинного документа, встановленим ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки рахунком-фактурою не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції.

Порядок створення, отримання та відображення підприємствами у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів встановлено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. N 88.

Рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер.

Верховний Суду України у постанові у справі №37/405 від 29.09.2009р. зазначив, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є невідкладною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обовязку сплатити надані послуги.

У ході судового розгляду справи позивачем зазначено, що у договорі сторони передбачили, крім безготівкової оплати за надані послуги, і оплату через касу виконавця.

Апелянт, посилаючись на ст.198 Господарського кодексу України, зазначив, що оплата підприємством за надані послуги здійснюється тільки у безготівковій формі.

Відповідно до ст.198 Господарського кодексу України платежі за грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, здійснюються у безготівковій формі або готівкою через установи банків, якщо інше не встановлено законом.

Як свідчать матеріали справи, сторони у договорі (п.2.4) узгодили, як безготівкову оплату за надані послуги, так і оплату готівкою через касу виконавця, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Факт отримання послуг з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів підтверджується актом приймання-передачі виконаних послуг, в якому, зокрема, зазначені платіжні реквізити виконавця.

З урахуванням наведених положень укладеного сторонами договору, виходячи з факту підписання сторонами акту приймання передачі виконаних робіт, строк виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг станом на час вирішення спору є таким, що настав. Розрахунки мали бути здійснені відповідачем протягом 10 банківських днів з дати підписання замовником акта виконаних робіт.

У силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором.

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як свідчать матеріали справи, відповідач не виконав зобов'язання по сплаті за надані послуги на підставі акту приймання-передачі виконаних послуг CI-Y5289-009 від 14 грудня 2015 року на суму 20922,00 грн.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене та з урахуванням вимог чинного законодавства України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач виконав зобов'язання за договором про технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів №1726дп від 31 серпня 2015 року. Проте відповідач, у порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов договору, не оплатив вартість наданих послуг, доказів на підтвердження виконання взятих на себе договірних зобов'язань у повному обсязі, як у суді першої, так і апеляційної інстанцій, не надав.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм чинного законодавства, господарський суд Харківської області дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" у частині стягнення заборгованості у розмірі 20922,00грн.

Щодо заявленої позивачем до стягнення з відповідача пені у розмірі 1450,20 грн., 3% річних у розмірі 197,75 грн. та інфляційних втрат у розмірі 251,03 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи відсотки річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Колегія суддів вважає, що, здійснивши перевірку розрахунку позовних вимог у частині стягнення 3% річних у розмірі 197,75 грн. та інфляційних втрат у розмірі 251,03 грн., місцевий господарський суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача у цій частині.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 1450,20 грн. колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27 грудня 2011 року порушено провадження у справі №5023/10655/11 про банкрутство ДП "Завод ім.В.О.Малишева", якою з моменту прийняття ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Заборонено нарахування неустойки (штраф, пеня) інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів).

Дана обставина позивачем не заперечується.

У відповідності до статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

У силу п.1-1 ч.1 Розділу Х "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції від 22.12.2011р. чинній з 19.01.2013р.) положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Оскільки справу про банкрутство відносно відповідача порушено 27.12.2011р., то до правовідносин сторін застосовуються положення Закону України від 14.05.1992р. №2343-ХІІ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції 1999 р.

Відповідно до ч.4 ст.12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Цією нормою також встановлено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Зазначена норма передбачає загальну заборону на нарахування неустойки, незалежно від того, перед конкурсним, чи перед поточним кредитором має зобов'язання боржник.

Отже, нарахування позивачем пені у розмірі 1450,20 грн. у період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника - Державного підприємства "Завод ім. В.О.Малишева" суперечить приписам ч.4 ст.12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

З огляду на зазначене, місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив у позові в частині стягнення з відповідача 1450,20 грн. пені.

У відповідності до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження у ході судового розгляду, тоді як господарським судом першої інстанції у повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі та прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не убачає. Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права, які є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Завод ім.В.О.Малишева" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.09.2016р. у справі №922/2395/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 07.11.2016 року.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя І.В.Тарасова