ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2016р. Справа№ 914/2291/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Блавацької- Калінської О.М. при секретарі Кияк І.В. розглянувши матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства «Альма Віта», с.Золотники Тернопільської області

до відповідача: Приватного підприємства Виробничо-торгівельна компанія Львівські солодощі, м.Львів

про: стягнення 53 241,80 грн.,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 представник (довіреності від 18.07.16р.);

від відповідача: не зявився;

Відповідно до ст.20 ГПК України розяснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. На підставі ст.22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області Приватним підприємством Альма Віта заявлено позов до Приватного підприємства Виробничо-торгівельна компанія Львівські солодощі про стягнення 53 241,80 грн. заборгованості за поставлену продукцію.

Ухвалою суду від 09.09.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 26.09.2016 року.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду.

Позивач участь повноважного представника в судове засідання забезпечив, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях, наданих у судовому засіданні.

Відповідач участь повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, вимоги ухвали суду від 09.09.2016 р. не виконав, з клопотаннями та заявами до суду не звертався.

Поштові конверти, надіслані на юридичну адресу відповідача повернуті підприємством звязку без вручення адресату із зазначенням причини повернення - «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, повно та обєктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне:

13 лютого 2013 року між Приватним підприємством «Альма Віта» (постачальник) та Приватним підприємством «Виробничо-торгівельна компанія «Львівські солодощі» (покупець) укладено угоду про постачання №1/3-2013, відповідно до умов якої постачальник зобов'язується передати у встановлений строк покупцю у власність молоко, масло, сметану, кефір, сир голландський за цінами та на суму, зазначену в накладних, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму, що вказана в них.

Пунктом 2.1 угоди визначено, що постачальник здійснює відпуск товару покупцю в кількості та за цінами, зазначеними в накладних.

Відповідно до п.4.1 угоди, покупець здійснює оплату за відвантажений товар на потязі 5 банківських днів з моменту підписання накладних. Вид розрахунків - безготівковий, форма розрахунків - платіжне доручення (п.п.4.2, 4,3 договору).

Дана угода набуває чинності з дня її підписання обома сторонами та діє по 31.12.2013 р. включно, а в частині розрахунків між сторонами - до повного виконання всіх зобовязань за цією угодою. Ця угода може бути пролонгована за взаємною згодою сторін (п.10.2)

На виконання умов угоди позивачем протягом червня жовтня 2015 року

поставлено відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними:

№ 077041 від 26.06.2015 р. на суму 1 265,22 грн., № 083249 від 29.06.2015 р. на суму 1 293,06 грн., №092195 від 30.07.2015 р. на суму 2 553,44 грн., № 095397 від 06.08.2015 р. на суму 2 553,44 грн., №099293 (019827) від 15.08.2015 р. на суму 2 553,44 грн., № 102800 (020326) від 22.08.2015 р. на суму 3818,66 грн., № 105981 (020849) від 29.08.2015 р. на суму 2 640,00 грн., № 109005 (021539) від 04.09.2015 р. на суму 2 640,00 грн., № 112180 (022065) від 11.09.2015 р. на суму 2 400,00 грн., № 116548 (022583) від 19.09.2015 р. на суму 2 640,00 грн., № 119814 (023080) від 26.09.2015 р. на суму 2640,00 грн., № 123561 (023723) від 03.10.2015 р. на суму 2 540,40 грн., № 126807 (024418) від 10.10.2015 р. на суму 2 480,40 грн., № 129384 від 15.10.2015 р. на суму 2 480,40 грн., № 130484 (025094) від 17.10.2015 р. на суму 2 480,40 грн., № 133867 від 23.10.2015 р. на суму 2 480,40 грн., №135444 від 27.10.2015 р. на суму 2 480,40 грн., № 137432 (026040) від 31.10.2015 р. на суму 3 968,64 грн., № 141247 (026896) від 07.11.2015 р. на суму 2 480,40 грн. (копії вказаних накладних містяться в матеріалах справи.)

Загальна сума поставленого товару складає 48 388,70 грн.

Крім того, за неналежне виконання своїх обовязків щодо оплати за отриманий товар, позивачем на підставі ст.625 ЦК України нараховано 3 666,10 грн. втрат від інфляції та 1187,00 грн. 3% річних.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача 53 241,80грн. заборгованості та 1700,00 грн. судових витрат, повязаних із оплатою правової допомоги.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Поряд з цим, відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з приписами статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Як встановлено судом, на підставі укладеної між сторонами угоди, позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується відповідними видатковими накладними, копії яких долучено до матеріалів справи. Відповідач оплати за отриманий товар не здійснив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 48 388,70 грн.

Відповідно до п.4.1. угоди покупець здійснює оплату за відвантажений товар на потязі 5 банківських днів з моменту підписання накладних.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч.7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Стаття 610 Цивільного кодексу України зазначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 48388,70 грн. основного боргу є підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Що стосується стягнення та 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне:

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» розяснено, що індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то нарахування починається з наступного місяця.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.п.3.1, 4.1 зазначеної вище постанови Пленуму ВГС України).

Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру 3% річних, суд дійшов висновку, що стягненню підгягає 1190,11 грн. 3% річних та 3685,10 грн. втрат від інфляції.

Пунктом 2 статті 83 ГПК передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення. Враховуючи, що суд при прийнятті рішення не може вийти за межі позовних вимог, а позивач не подав такої заяви, відтак вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат за договором, підлягають до задоволення в розмірі, заявленому позивачем у позовній заяві.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат, витрати пов`язаних із оплатою правової допомоги в розмірі 1700,00 грн. суд зазначає наступне:

Відповідно до ст.44 ГПК України до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. У контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавалися, а їх сплату підтверджено відповідними фінансовими документами.

Статтею 44 ГПК передбачено відшкодування зазначених витрат за послуги, надані лише адвокатом, а не будь-яким представником.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій (п.6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України»).

В матеріалах справи відсутні докази, які би підтверджували надання правової допомоги, в т.ч. адвокатом, а саме: договір про надання правової допомоги, ордер на надання правової допомоги, акт приймання-передачі робіт, копія платіжного доручення про оплату послуг адвоката, тощо.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судовий збір покладається на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись нормами ст.ст. 33, 44, 49, 75, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

вирішив:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства Виробничо-торгівельна компанія Львівські солодощі (79058, м. Львів, вул. Б.Хмельницького, 273/28, ) на користь Приватного підприємства Альма Віта (48115, Тернопільська область, Теребовлянський район, с.Золотники, вул.Містечко, 52; ідентифікаційний код 22335971) 48 388,70 грн. основного боргу, 3666,10 грн. втрат від інфляції, 1187,00 грн. 3% річних та 1 335,36 грн. судового збору.

3. В частині стягнення 1700,00 грн. витрат на оплату правової допомоги відмовити.

4. Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

В судовому засіданні 02.11.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 07.11.2016 року.

Суддя Блавацька-Калінська О. М.