ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.11.16р. Справа № 904/8222/16

За позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ТРУБНИЙ ЗАВОД"

про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні

Суддя Єременко А.В.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2, дов. № 3-936 від 20.09.16р., представник;

Від відповідача: Коваль Г.М., дов. № 84-53/юр від 23.12.15р., представник.

СУТЬ СПОРУ:

В провадженні господарського суду Дніпропетровської області з 11.06.15р. перебуває справа № 904/4592/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ТРУБНИЙ ЗАВОД", м. Дніпро.

Згідно ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про стягнення заробітної плати. Аналогічні положення містяться в п. 7 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України.

Громадянин ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ТРУБНИЙ ЗАВОД", в якому просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість з виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки, починаючи з 02 вересня 2015 року по 29 грудня 2015 року у сумі 11 944, 20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні з Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ТРУБНИЙ ЗАВОД" 02.09.15р. позивачу не було сплачено заборгованість по заробітній платі та не проведено остаточний розрахунок у день звільнення, а лише 30.12.15р. позивачу перераховано заборгованість по заробітній платі.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Відповідач зазначає, що 30.12.15р. позивачу була виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 5 948, 00 грн., а необмежений строк звернення робітника в суд стосується тільки заробітної плати, строк звернення працівниками в суд відносно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є обмеженим, тобто трьохмісячний

В судовому засіданні 19.10.16р. оголошувалась перерва до 08.11.16р.

В судовому засіданні 08.11.16р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, прийнятий на роботу до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ТРУБНИЙ ЗАВОД" на посаду волочильника холодних труб 21.07.1978р., що підтверджується копією трудової книжки позивача.

02.09.15р. позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що підтверджується копією трудової книжки позивача.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Разом з цим, ст. 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Зідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч. 1. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Наведеної правової позиції дотримується Конституційний суд України у рішенні від 22.02.2012р. у справі № 1-5/2012, Верховний суд України у постанові від 04.02.2015р. у справі № 927/741/13.

Згідно довідки про заборгованість по заробітній платі № 49-р/397 від 17.10.16р. позивачу при розрахунку 02.09.15р., в кінцевий розрахунок підлягає виплаті 5 948, 00 грн.

Як зазначено у позовній заяві, вказана сума заборгованості заробітної плати була виплачена позивачу 30.12.15р., отже право на звернення до суду позовом про стягнення заборгованості з виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні виникло у позивача наступного дня після виплати йому заробітної плати, тобто з 31.12.15р.

За приписами ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1 ст.258 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до ч.1 ст. 233 Кодексу Законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у 3-місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач звернувся з позовом за межами вказаного строку.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач до суду із заявою про поновлення пропущеного строку не звертався, доказів наявності поважних причин пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору не надав.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За наведеного, господарський суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя А.В. Єременко
Повне рішення складено 11.11.16р.