ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2016 р.Справа № 922/3056/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Зернотрейд", м. Київ
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Віват-Стафф", м. Харків, 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Біолідер", м. Дніпро
про стягнення коштів у розмірі 45 471,02 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за дов. № б/н від 10.03.2016 року

відповідача - не з'явився

третьої особи - не з'явився

в порядку ст. 74-1 ГПК України участь представника позивача в судовому засіданні проводиться в режимі відео-конференції; серійний номер носія відеозапису DVDX-00275, який є додатком до протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Зернотрейд", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю - "Віват-Стафф", про стягнення заборгованості у розмірі 37 669,00 грн. та штрафних санкцій у розмірі 7 802,02 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача 1 378,00 грн. судових витрат.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору № 19/03/2014 на надання транспортного експедирування від 19 березня 2014 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14 вересня 2016 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/3056/16, призначено її до слухання у судовому засіданні на 26 вересня 2016 року. Цією ж ухвалою судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Біолідер".

Розгляд справи неодноразово відкладався, востаннє ухвалою господарського суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року до 07 листопада 2016 року.

24 жовтня 2016 року, після судового засідання, через канцелярію суду від представника позивача супровідним листом (вх. № 35003 від 24 жовтня 2016 року) надійшов пакет документів (дані документи також надійшли за допомогою електронного зв'язку за вх. № 2079 від 24 жовтня 2016 року), вказані документи судом долучено до матеріалів справи.

28 жовтня 2016 року, ухвалою господарського суду Харківської області, задоволено клопотання позивача про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. № 35363 від 26 жовтня 2016 року), судове засідання у справі № 922/3056/16 призначено провести в режимі відеоконференції.

В призначене судове засідання 07 листопада 2016 року з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач та третя особа своїх представників в судове засідання не направили, про час дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення, поштовим повідомленням з відміткою поштової установи "за закінченим терміном зберігання" та витягами з пересилання поштових відправлень (арк. спр. 43, 89, 91-94, 123, 170-175, 176).

Судом перевірено адресу відповідача: згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження юридичної особи відповідача: 61057, обл. Харківська, АДРЕСА_1, саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи, а позивачем - копія позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

Так, процесуальні документи у даній справі (ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення) направлялася всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідної ухвали.

Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але відповідач та третя особа не з'явилися у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача та третьої особи про час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 07 листопада 2016 року представник позивача не виявив наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

19 березня 2014 року між позивачем (експедитор) та відповідачем (клієнт) було укладено договір № 19/03/2014 на надання послуг з експедирування.

Відповідно, п.п. 1.1, 1.2, 1.2.1, 1.2.2, 1.2.3, 1.3 договору, експедитор, діє по дорученню клієнта, зобов'язується від свого імені або від імені клієнта, за оплату та за рахунок клієнта виконати та/або організувати виконання передбачених даним договором послуг. За умовами, передбаченими даним договором, експедитор надає клієнту наступні види транспортно-експедиторських послуг: організувати перевезення вантажу автомобільним транспортом по території України за маршрутом, погодженим з клієнтом; наймає автотранспорт для виконання передбачених договором послуг; доставляє переданий клієнтом ванта, вказаний в додатка (замовленнях) до даного договору, автотранспортом до місця призначення та видає його, уповноваженого отримати вантаж лицю, а клієнт зобов'язаний своєчасно оплатити автотранспортні послуги експедитора. Кількість та вид вантажу, маршрути, вантажовідправники та вантажоодержувачі, графік подачі автотранспорту та вартість оплати погоджуються сторонами перед кожним конкретним перевезенням та вказується в додатках (замовленнях) до даного договору.

Клієнт зобов'язується, зокрема, передати замовлення на перевезення вантажу експедитору не пізніше доби до дня відправлення, в якій буде вказано: найменування пункту відправки та призначення, кількість вантажу та час подачі автомобіля під вантаж. Передача заявок допускається по факту, електронній почті, по телефону. Повідомити експедитора про контакти лиця клієнта, на яких положено обов'язок замовляти транспорт по телефону з зазначенням їх номерів. Оплачувати рахунок на протязі трьох банківських днів з моменту виставлення їх експедитором (п.п. 2.1, 2.1.1, 2.1.8 договору).

Експедитор зобов'язаний, зокрема, передавати клієнту за допомогою факсимільного (електронного) зв'язку з наступним відправленням оригіналів, після виконання послуг транспортного експедирування рахунок на оплату, акт про надані послуги, податкову накладну, товаро-транспортну накладну з відміткою вантажовідправника, а у випадку необхідності документи, які підтверджують витрати експедитора (п.п. 2.2, 2.2.5 договору).

Розрахунок між експедитором та клієнтом здійснюється в національній валюті України. Оплата проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок експедитора з урахуванням ПДВ, на підставі документів, вказаних в п.п. 2.2.5. Передплата складає 30%. Кінцевий розрахунок проводиться по факту відвантаження автотранспорту, згідно виставлених рахунків та актів про надані послуги. Кінцевий розрахунок проводиться клієнтом на підставі рахунку-фактури та акта про надані послуги, виставлені експедитором, на протязі 3 банківських днів. Підставою виписки рахунку-фактури являється товаро-транспортна накладна (п.п. 3.1, 3.7 договору).

За несвоєчасну оплату клієнтом, наданих експедитором послуг, клієнт виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми, вказаної у виставленому рахунку-фактури за кожен день прострочення, але не більше 10% відсотків від загальної вартості наданих послуг (п. 4.1 договору).

Згідно п. 6.5 договору, договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за договором № 19/03/2014 на надання транспортного експедирування від 19 березня 2014 року виконав в повному обсязі, даний факт підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними: № 0426 від 24 квітня 2014 року; № 4 від 24 квітня 2014 року; № 1 від 24 квітня 2016 року; № 0425 від 25 квітня 2014 року; № 2 від 24 квітня 2014 року.

Як вказує позивач у позовній заяві, ним було виставлено відповідачеві на оплату рахункт-фактури: № 329 від 31 березня 2014 року на суму 26 622,80 грн.; № 368 від 31 березня 2014 року на суму 9 073,60 грн.; № 483 від 30 квітня 2014 року на суму 14 352,80 грн. та № 460 від 30 квітня 2014 року на суму 62 619,80 грн., які відповідачем оплачені частково на загальну суму 75 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень: № 7 від 13 січня 2015 року на суму 20 000,00 грн.; № 42 від 14 квітня 2015 року на суму 25 000,00 грн.; № 50 від 08 травня 2015 року (позивач вказує, що відповідачем було помилково в даних платіжних дорученнях зазначено, що за вказаними рахунками відповідачем оплачено послуги лише згідно рахунку № 460 від 30 квітня 2014 року). Решта вартості наданих послуг відповідачем не оплачена та складає 37 669,00 грн.

05 вересня 2016 року позивачем на адресу відповідача було направлено претензію (в порядку ст. 6 ГПК України), відповідно до якої позивач просив відповідача провести повний розрахунок за надані послуги в розмірі 37 669,00 грн., протягом 7 календарних днів з моменту отримання вимоги. Втім, вказана вимога відповідачем залишилась без відповіді, а кошти без оплати, що й стало підставою для позивача звернутися з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. ст. 202, 205, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зокрема, дво- або багатостороннім правочином (договором) є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин може вчинятись усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За статтями 909 ЦК України та 307 ГК України, яка є аналогічною вказаній статті ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч.ч. 1.2 ст. 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Частиною 1 ст. 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Договір про перевезення вантажів - двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов'язки та відповідальність сторін щодо їх додержання (п. 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 р.).

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в обґрунтування позову та надання відповідачеві послуг з перевезення посилається на товаро-транспортні накладні: № 0426 від 24 квітня 2014 року; № 4 від 24 квітня 2014 року; № 1 від 24 квітня 2014 року; № 0425 від 25 квітня 2014 року; № 2 від 24 квітня 2015 року та на оплату яких (накладних), як вказує позивач, ним було виставлено відповідачеві рахунки-фактури: № 329 від 31 березня 2014 року; № 268 від 31 березня 2014 року; № 483 від 30 квітня 2014 року; № 460 від 30 квітня 2016 року на загальну суму 112 669,00 грн.

Втім, як вбачається з наданих позивачем калькуляцій № 460 за період з 24 квітня 2014 року по 25 квітня 2014 року та № 483 за період з 25 квітня 2014 року по 25 квітня 2014 року позивачем надано послуги по товаро-транспортних накладних № 0426 від 24 квітня 2014 року; № 4 від 24 квітня 2014 року; № 1 від 24 квітня 2014 року; № 0425 від 25 квітня 2014 року; № 2 від 24 квітня 2015 року (стягнення заборгованості за які є предметом розгляду даної справи) на загальну суму 76 972,60 грн. та які частково оплачені відповідачем на суму 75 000,00 грн. (платіжні доручення: № 7 від 13 січня 2015 року на суму 20 000,00 грн., № 42 від 14 квітня 2015 року на суму 25 000,00 грн., № 50 від 08 травня 2015 року на суму 30 000,00 грн.). Тобто, у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за послуги з перевезення вказаними товаро-транспортними накладними (які є предметом розгляду даної справи) у розмірі 1 972,60 грн.

З огляду на наведене, рахунки-фактури № 329 від 31 березня 2014 року та № 329 від 31 березня 2014 року є такими, що виставлялись позивачем за іншими товаро-транспотрними накладними, стягнення заборгованості за якими не є предметом провадження у даній справі.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем на оплату послуг з перевезення за товаро-транспортними накладними (які є предметом розгляду у даній справі: № 0426 від 24 квітня 2014 року; № 4 від 24 квітня 2014 року; № 1 від 24 квітня 2014 року; № 0425 від 25 квітня 2014 року; № 2 від 24 квітня 2015 року) відповідачеві виставлялися рахунки-фактури № 483 від 30 квітня 2014 року на суму 14 352,80 грн. та № 460 від 30 квітня 2014 року на суму 62 619,80 грн., загальна сума яких повністю співпадає з наданими позивачем калькуляціями № 460 та 483 та які відображають номер автомобіля, маршрут, тонаж тощо.

Враховуючи вище викладене в сукупності, з огляду на проведену відповідачем оплату рахунку-фактури № 460 від 30 квітня 2016 року в повному обсязі та часткову оплату рахунку № 483 від 30 квітня 2014 року (як зазначає сам позивач, відповідачем, хоч й з помилкою у призначені платежу, було частково оплачено й рахунок № 483 від 30 квітня 2014 року), суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 972,60 грн. суми боргу. В решті задоволення позову за ТТН № 0426 від 24 квітня 2014 року; № 4 від 24 квітня 2014 року; № 1 від 24 квітня 2014 року; № 0425 від 25 квітня 2014 року; № 2 від 24 квітня 2015 року суд відмовляє як в недоведеній та безпідставно заявленій, оскільки зазначені накладні є несплаченими саме в розмірі, який задоволено судом з викладених вище підстав. Рахунки-фактури № 329 від 31 березня 2014 року та № 329 від 31 березня 2014 року, за якими, на думку позивача, наявна заборгованість відповідача, є такими, що виставлялись позивачем за іншими товаро-транспотрними накладними і стягнення заборгованості за якими не є предметом провадження у даній справі. Отже, позивачу слід звертатись з окремим позовом щодо стягнення з відповідача заборгованості за зазначеними рахунками від 31 березня 2014 року з наданням в обгрунтування відповідних ТТН.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 4 747,32 грн. пені (за період з 01 травня 2014 року по 01 листопада 2014 року), суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, невиконання зобов'язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), визнається згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За статтею 230, пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктами 4.1 договору № 19/03/2014 на надання транспортного експедирування від 19 березня 2016 року сторонами передбачено відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

В силу ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені, враховуючи п. 4.1 договору та приписи ст. 232 ГК України, суд встановив, що позивачем при здійсненні нарахування пені не враховано вимоги п. 6 ст. 232 ГК України (проведено нарахування поза межами строку (помилково визначено 01.11.2014 року як останній день обрахунку)), втім така помилка позивача не призвела до невірного нарахування пені, яка підлягає стягненню. Більш того, судом встановлено, що при здійснені вірного нарахування пені за період з 01.05.2014 р. по 31.10.2014 р. (виходячи з суми заборгованості на дату прострочення та її поступової сплати) сума пені складала б 8 726,37 грн. Вім, враховуючи той факт, що суд не може вийти за межі позовних вимог, сума пені підлягає до стягненню з відповідача у розмірі, заявленому позивачем - 4 742,32 грн.

Розглянувши частину позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 379,70 грн. інфляційних втрат та 2 675,00 грн. 3% річних (за період з 01 травня 2014 року по 10 вересня 2016 року), суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

В пунктах 3.1, 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з метою однакового та правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, Вищій господарський суд України визначив, що: інфляційні нарахування на суму бору, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційні процесів за весь час прострочення в їх сплаті; сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так cамо як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, застосування фінансових санкцій передбачених ст. 625 ЦК України, є можливим лише у разі підтвердження наявності прострочення виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши зроблений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат та 3% річних частково на суму заборгованості, яка не є недоведеною, обґрунтованою та в задоволенні якої судом відмовлено. Втім, на суму інфляційних втрат, підлягаючій задоволенню при здійсненні вірного розрахунку, дана помилка позивача не вплинула (більш того сума інфляційних втрат при здійсненні вірного нарахування (виходячи з суми заборгованості на дату прострочення та її поступової сплати) складає 29 563,51 грн.). Виходячи з вище викладеного, задоволенню підлягає сума інфляційних втрат у розмірі 379,70 грн. та 3% річних у розмірі 2 201,04 грн. В решті позову в частині стягнення 3% річних у розмірі 473,96 грн. суд відмовляє, як в безпідставно заявленій, оскільки при проведенні перевірки розрахунку судом встановлено її невідповідність вірному розміру 3%.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що (виходячи з характеру правовідносин між сторонами має місце укладення саме договору перевезення) відповідно до приписів п. 6 ч. 2 ст. 258 та ч. 3 ст. 925 ЦК України, до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексі (статутів), а отже навіть з врахуванням ч. 1 ст. 264 ЦК України (переривання перебігу позовної давності - сплата відповідача) позивачем позов подано з пропущенням строку позовної давності, втім, з огляду на ч. 3 ст. 627 ЦК України (суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони) та за відсутності відповідної заяви відповідача наслідки спливу позовної давнини судом не застосовано, а порушене права підлягає відновленню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 139,44 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 175, 181, 193, 230, 231, 232, 307 Господарського кодексу України, ст. ст. 202, 205, 207, 509, 525, 526, 530, 546, 549, 610, 611, 625, 909 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 69, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Віват-Стафф" (61057, АДРЕСА_2, в тому числі з р/р 7312 в ПАТ "Укрсоцбанк", МФО 300023, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Зернотрейд" (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36 Д, 9 пов., р/р НОМЕР_1 в ПрАТ "ОСОБА_2 Аваль", МФО 380805, ) 1 972,60 грн. основної заборгованості, 4 742,32 грн. пені, 379,70 грн. інфляційних втрат, 2 201,04 грн. 3% річних та 139,44 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 07.11.2016 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/3056/16