ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2016 р.Справа № 922/3254/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз", м. Красноград
до товариство з обмеженою відповідальністю "Омега Солюшн", м. Харків
про стягнення коштів у розмірі 14 242,75 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за дов. № 2-688д від 07.10.2016 року

відповідача - не з'явився

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач, публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю "Омега Солюшн", про стягнення пені та штрафу у розмірі 14 242,75 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати у розмірі 1 378,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № УБГ261/026-15 від 19.11.2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28 вересня 2016 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/3254/16 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 17 жовтня 2016 року.

В призначене судове засідання 17 жовтня 2016 року з'явився представник позивача, втім вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі № 922/3254/16 від 28 вересня 2016 року не виконав, витребувані судом документи не надав. Відповідач свого повноваженого представника в судове засідання не направив, витребувані судом документи не надав, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи Витягом з відстеження пересилання поштових відправлень (арк. спр. 37-38).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17 жовтня 2016 року відкладено розгляд даної справи до 31 жовтня 2016 року.

В призначене судове засідання 31 жовтня 2016 року зявився представник позивача, який підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд долучити до матеріалів справи супровідним листом пакет документів, дані документи судом долучено до матеріалів справи з подальшою реєстрацією в канцелярії суду за вх. № 35811 від 31 жовтня 2016 року.

Відповідач свого уповноваженого представника в судове засідання не направив, витребувані судом документи не надав про час, дату та місце розгляду даної справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням з відміткою поштової установи "за закінченим терміном зберігання" (арк.спр. 47-51).

Судом перевірено адресу відповідача: згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцезнаходження відповідача - 610013, обл. Харківська, м. Харків, вул. Матюшенко, буд. 13, саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи, а позивачем - позовна заява із додатками. Відповідно до вимог частини 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

Так, процесуальні документи у даній справі (ухвала суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи) направлялися всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідних документів.

Таким чином, суд вважає, що учасники судового процесу повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але відповідач не з'явився у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи

Так, наявна в матеріалах справи ухвала суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

19 листопада 2015 року між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) було укладено договір поставки № УБГ261/026-15 за умовами якого (п.п. 1.1, 2.1 договору) постачальник зобов'язується поставити покупцеві товар, зазначений в специфікаціях (надалі - товар), що додаються до договору і є його невід'ємними частинами, а покупець - прийняти і оплатити такий товар. Постачальник повинен поставити покупцю товар, передбачений цим договором, якість якого відповідає сертифікатам якості або паспортом виробника, Держстандартам, технічним або іншим умовам, які пред'являються до товару даного виду та підтверджується відповідними документами.

Строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується в специфікаціях до цього договору. Обсяг поставки товару визначається в рознарядках покупця, узгодженої до поставки товару. Відвантаження товару без рознарядки забороняється. Датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (арк.спр. 5.1, 5.2, 5.3 договору).

Пунктом 7.11 спірного договору, сторони передбачили, що у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов'язань з поставки товару у строки, зазначені у специфікації/-ях до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення.

Згідно п. 10.1 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 31.12.2015 року), договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення його печатками сторін і діє до 31 березня 2016 року, а частині взаєморозрахунків - до повного виконання зобов'язань.

До договору сторонами було складено специфікацію згідно якої, зокрема, строку поставки товару - протягом 15 календарних днів з дня отримання письмової рознарядки покупця (п. 3 специфікації № 1 до договору).

21 квітня 2016 року відповідачем було направлено на адресу позивача лист, яким повідомлено про готовність до відвантаження продукції. Позивач своїм листом від 22 квітня 2016 року повідомив відповідача про згоду на відвантаження товару.

25 квітня 2016 року за видатковою накладною № 21 від 25 квітня 2016 року відповідачем поставлено, а позивачем одержано товар, обумовлений сторонами у вищевказаних листах сторін.

Як стверджує позивач у позовній заяві, відповідачем поставка товару здійснена з простроченням у 25 днів (прострочення за період з 01 по 25 квітня 2016 року), що на думкук позивача є підставою для застосування п. 7.11 договору поставки № УБГ261/026-15 від 19.11.2016 року та нарахування пені у розмірі 14 242,75 грн. Оскільки відповідачем в добровільному порядку не здійснено сплату на користь позивача пені, вищевказана обставини зумовила звернення позивача із даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань (частина 1 статті 174 Господарського кодексу України).

За внормованими приписами ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 6 та 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтями ст. 230 Господарського Кодексу України, 546-551 ЦК України передбачено можливість застосування відповідальності, в тому числі й в вигляді пені.

Позивачем, на підставі п. 7.11 договору поставки № УБГ261/026-15 від 19.11.2015 року, проведено нарахування пені за період з 01 по 25 квітня 2016 року за прострочення поставки товару. Позиція позивача вмотивована закінченням строку дії договору 31 березня 2016 року і не поставкою товару позивачу з боку відповідача саме в цей строк.

Відповідно ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Зміна договору вичиняється в такій саме формі, що й договір, що змінюється (ст. 654 ЦК України). Водночас, як зясовано судом, термін дії договору (з врахуванням його подовження за домовленістю сторін до 31 березня 2016 року за додатковою угодою № 1 від 31.12.2015 р.) закінчився 31 березня 2016 року, при цьому умовами договору не передбачено його автоматичну пролонгацію, а доказів на підтвердження продовження його дії шляхом укладення додаткової угоди позивачем суду не надано.

Тобто, судом встановлено наявність правовідносин між сторонами в спрощений спосіб, в розумінні статей 640 та 641 ЦК України. Відповідно, виходячи з змісту домовленості сторін, строк на поставку товару взагалі сторонами обумовлено не було. При цьому товар одержано позивачем впродовж 3-и денного строку (як вказано вище 21 та 22 квітня 2016 року, за спливом визначеного сторонами в договору строку - 31 березня 2016 року, мало місце листування між сторонами, тобто укладення договору, а 25 квітня 2016 року відбулось одержання товару в короткі розумні строки).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що підставою поставки товару (згідно п. 3 специфікації до договору) є саме письмова рознарядка самого позивача, що також узгоджується із п. 5.2 договору, яким, крім зазначеного, заборонено відвантаження товару без рознарядки позивача. Тобто в сукупності, з метою вчасного одержання товару (в строк дії договору) саме позивач був зобовязаний звернутись до відповідача з письмовою рознарядкою, проте докази такого звернення в межах дії договору позивачем не надані. При цьому, якщо навіть припустити характер правовідносин між сторонами в межах договору поставки № УБГ261/026-15 від 19.11.2015 року, саме не направлення вказаної письмової рознарядки позивачем унеможливлює відповідальність відповідача, оскільки в розумінні частини 4 ст. 612 ЦК України боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання якщо таке прострочення сталося з вини кредитора.

Враховуючи вище викладене в сукупності, суд визнав позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 14 242,75 грн. пені (за період з 01 по 25 квітня 2016 року) необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду даної справи суд покладає на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 174, 230, ГК України, ст. ст. 6, 11, 509, 546-551, 610, 611, 612, 626, 627, 631, 640, 641, 654, 655, 712 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 02.11.2016 р.

Суддя ОСОБА_2

справа № 922/3254/16