ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2016 р. Справа № 917/914/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В. , суддя Могилєвкін Ю.О.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 27.09.2016 р.;

першого відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю № 33/2 від 30.08.2016 р.

другого відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт" (вх. № 2476 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.16 р. у справі № 917/914/16

за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт", Полтавська область, м. Гадяч,

до 1. ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна 2001", Хмельницька область, смт. Теофіполь,

2. ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Траст", Полтавська область, Гадяцький район, м. Гадяч

про стягнення заборгованості в розмірі 130074,33 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт", звернулося до господарського суду Полтавської області з позовною заявою, в якій просило стягнути:

- з першого відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" 87431,80 грн. збитків згідно з договором відповідального зберігання № 11/44 та 9500,00 грн. штрафу, 31642,53 грн. реальних збитків;

- з другого відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Фаворит-Траст" на підставі договору поруки - 1500,00 грн. штрафу за невиконання першим відповідачем договору відповідального зберігання № 11/44.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що перший відповідач не виконав своїх договірних зобов'язань, внаслідок чого просить відшкодувати вартість понесених ним збитків та сплатити штраф. Підставою вимог до другого відповідача є укладений між позивачем та другим відповідачем договір поруки.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 22.08.2016 р. у справі № 917/914/16 позов задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" на користь ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт" 5000,00 грн. штрафу та 85,13 грн. витрат зі сплати судового збору

В іншій частині позову до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" відмовлено.

У позові до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Фаворит-Траст відмовлено повністю.

Позивач - ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт" подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить це рішення скасувати в частині відмови в стягнені з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Україна 2001 збитків у розмірі 87431,80 грн., штрафу у розмірі 4500,00 грн., реальних збитків в сумі 31642,53 грн. та в частині відмови в стягненні з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Фаворит-Траст штрафів згідно з договором поруки у сумі 1500,00 грн., а саме: штраф у розмірі 1000,00 грн. згідно з п. 5.1.5. договору відповідального зберігання та штраф у розмірі 500 грн. згідно з п. 5.1.2. договору відповідального зберігання та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Білогір'я молокопродукт судовій збір у розмірі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на неправильність висновку господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення спірної суми збитків, завданих порушенням першим відповідачем умов договору відповідального зберігання від 06.03.2013 р. № 11/44 щодо повернення переданих за цим Договором на зберігання речей (обладнання), оскільки суд в обґрунтування цього висновку безпідставно послався на недоведеність позивачем всупереч вимог статті 225 Господарського кодексу України та статті 951 Цивільного кодексу України фактів втрати, знищення чи пошкодження обладнання.

При цьому позивач зазначає, що оскільки в позовній заяві він просив суд стягнути збитки, завдані порушенням першим відповідачем зобовязань за договором відповідального зберігання від 06.03.2013 р. № 11/44 щодо повернення переданих на зберігання речей (обладнання), а не збитки, що завдані втратою, знищенням чи пошкодженням цих речей, він не повинен доводити факти втрати, знищення чи пошкодження цього обладнання, тому господарський суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 951 Цивільного кодексу України, предметом регулювання якої є не відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязань за договором зберігання, а стягнення збитків, завданих втратою (нестачею) або пошкодженням речі.

Також позивач посилається на ненадання господарським судом першої інстанції належної оцінки тим обставинам, що через невиконання 1-м відповідачем свого обовязку з повернення переданих йому за Договором на зберігання речей (обладнання), позивач прострочив виконання своїх зобовязань перед ТОВ «КМЗ-Капітал» за Попереднім договором від 06.078.2015 р. № 3 щодо укладення ОСОБА_4 договору купівлі- продажу даного обладнання і крім того, змушений був відшкодувати зазначеній особі штрафні санкції та відсотки за користування чужими грошовими коштами, що завдало позивачу значних фінансових втрат-реальних збитків і призвело до втрати ним інтересу в поверненні зазначеного обладнання зі зберігання, у звязку з чим він відповідно до ч. 5 статті 226 Господарського кодексу України скористався своїм альтернативним правом вимоги відшкодування збитків замість вимоги повернення індивідуально визначених речей.

При цьому позивач наполягає на помилковості висновку господарського суду першої інстанції, що протиправна поведінка першого відповідача з неповернення майна зі зберігання не слугувала перепоною для укладення позивачем із ТОВ «КМЗ-Капітал» ОСОБА_4 договору купівлі-продажу цього майна, оскільки виконання, передбачене статтею 662 Цивільного кодексу України обовязку з передачі продавцем покупцеві товару-обладнання було неможливим без попереднього витребування цього товару зі зберігання у першого відповідача.

Окрім цього позивач посилається на ненадання господарським судом першої інстанції належної оцінки наданому позивачем ОСОБА_5 субєкта оціночної діяльності про ринкову вартість спірного обладнання, визначену, виходячи з ринкової вартості аналогічного обладнання.

Також позивач зазначає, що господарський суд першої інстанції неправомірно частково відмовив у стягненні штрафу, двічі нарахованого на підставі пункту 5.1.2. Договору відповідального зберігання від 06.03.2013 р. № 11/44 за неповернення зберігачем обладнання поклажодавцю за його вимогами, викладеними в листах від 01.10.2015 р. №570 та від 17.12.2015 р. №688/7, необґрунтовано пославшись на те, що наведений пункт Договору передбачає сплату штрафу за невиконання саме першої вимоги, а не кожної вимоги, у зв'язку з чим стягненню підлягає лише 500 грн. штрафу за невиконання першої вимоги, викладеної в листі від 01.10.2015 р. №570.При цьому позивач зазначає, що в юридичному розумінні передбачена пунктом 5.1.2. Договору перша вимога за своїм змістом означає не кількість таких вимог, а необхідність її задоволення в першочерговому порядку, що на думку позивача допускає множинність перших вимог та можливість нарахування штрафу на підставі п. 5.2.1. Договору за невиконання кожної з них.

Зважаючи на наведене, позивач зазначає, що висновок господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення збитків є передчасним і не відповідає фактичним обставинам справи, з яких вбачається відсутність спірного обладнання у позивача та дворазове порушення першим відповідачем зобовязання щодо його повернення на вимогу позивача, що спричинило обєктивне зменшення майнових благ позивача в розмірі ринкової вартості спірного обладнання.

Перший відповідач-Товариство з обмеженою відповідальністю «Україна 2001» у відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 10162 від 07.10.2016 р.) і в додаткових поясненнях по справі (вх. № 10881 від 27.10.2016 р.) зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

В обґрунтування своїх заперечень на апеляційну скаргу позивача перший відповідач зазначає зокрема на безпідставність доводів останнього, що для стягнення збитків, завданих поклажодавцю порушенням зберігачем зобовязань за договором зберігання щодо повернення майна не потрібно доводити факти його втрати, знищення чи пошкодження, оскільки, виходячи з положень ч. 1 статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення віднесено вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, вимог ч. 1 статті 951 Цивільного кодексу України щодо відшкодування зберігачем збитків виключно у випадку втрати(нестачі) чи пошкодження речі та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме на позивача покладено обовязок надання доказів втрати, знищення або пошкодження спірного майна.

Також перший відповідач стверджує про безпідставне посилання позивача на стягнення збитків, зазначаючи, що відповідно до ч. 3 статті 612 Цивільного кодексу України він відмовився від прийняття зобовязання за Договором, через те, що внаслідок прострочення боржника, виконання зобовязання втратило для нього інтерес, оскільки у зазначеній нормі передбачено право боржника відмовитися від прийняття виконання зобовязання, а не від самого майна або права власності на це майно.Зважаючи на це, перший відповідач зазначає, що позивач у випадку відмови від повернення спірного обладнання за Договором відповідального зберігання залишається його власником, а тому не зазнав збитків у вигляді майнових втрат у розмірі вартості цього обладнання.

Перший відповідач зазначає, що з урахуванням вимог статті 951 Цивільного кодексу України та статті 226 Господарського кодексу України відсутні підстави для відшкодування збитків в розмірі ринкової вартості спірного обладнання, оскільки це обладнання не є втраченим, знищеним або пошкодженим.

Окрім цього перший відповідач зазначає про безпідставне посилання позивача на ч. 5 статті 225 Господарського кодексу України, оскільки цією нормою регулюються відносини щодо передачі речі, тоді як у відносинах за договором зберігання ч. 1 статті 936 Цивільного кодексу України встановлено обовязок зберігача повернути, а не передати річ поклажодавцеві.

В обґрунтування своїх заперечень проти викладених в апеляційній скарзі доводів позивача щодо ненадання господарським судом першої інстанції належної оцінки ОСОБА_5 субєкта оціночної діяльності про ринкову вартість обладнання ТОВ «Україна 2001» посилається на те, що цей ОСОБА_5 не є належним доказом у справі, зважаючи , зокрема на наступні обставини.

В матеріалах справи відсутній документ, який підтверджує, що ФОП ОСОБА_6 має право здійснювати підприємницьку діяльність з оцінки майна.Зазначена особа перед складанням ОСОБА_5 не була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку відповідно до статті 384 Кримінального кодексу України.

У ОСОБА_5 зазначено про те, що оцінювач провів огляд оцінюваного обєкту , в той час як матеріалами справи підтверджується знаходження спірного обладнання на зберіганні у ТОВ «Україна 2001», а відтак воно не могло бути оглянуто оцінювачем ОСОБА_6 ОСОБА_5 складено в м. Гадяч Полтавської області, а всі потужності ТОВ «Білогіря молокопродукт» знаходяться у Хмельницькій області і в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач має ще один такий самий комплект обладнання.

При визначенні розміру збитків, виходячи з ринкової ціни обладання у ОСОБА_5 безпідставно зазначено, що його виробником є компанія «Mueller» та використано комерційні пропозиції двох компаній, а саме: ТОВ «АСТРА-МІЛК» та ТОВ «ІВ-ХОЛДІНГ» із привязкою ціни обладнання до курсу євро в комерційних пропозиціях зазначених компаній, оскільки з наявних у матеріалах справи документів не вбачається країна виробника спірного обладнання, відсутні відомості щодо року випуску обладнання, фірми виробника і така ж інформація відсутня і в комерційних пропозиціях наведених компаній.

Перший відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги позивача щодо понесення ним збитків у вигляді відшкодування ТОВ «КМЗ-Капітал» штрафних санкцій за порушення Попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу обладнання від 06.08.2015р. № 3 та відсотків за користування чужими грошовими коштами, зазначає про те, що:

- в пункті 3 Попереднього договору від 06.08.2015 р. № 3, зазначено, що демонтаж, навантаження на транспорт та вивезення з місця передачі обладнання - здійснюється силами та за рахунок покупця,тобто ТОВ «КМЗ-Капітал»;

- в пункті 6 Попереднього договору зазначено, що покупцю відомо про перебування обладнання на момент укладення цього Договору на відповідальному зберіганні в ТОВ «Україна 2001».

Ні умовами договору відповідального зберігання № 11/44 від 06.03.2013р., ні умовами Попереднього договору від 06.08.2015 р. № 3 не встановлено, що обов'язковою умовою укладення ОСОБА_4 договору із ТОВ «КМЗ-КАПІТАЛ» є те, що обладнання, яке знаходилось на відповідальному зберіганні у ТОВ «Україна 2001», спочатку повинно бути витребувано з такого зберігання ТОВ «Білогір'я молокопродукт", а лише потім має бути укладений ОСОБА_4 договір про його купівлю-продаж.

Відтак, на думку першого відповідача, реальних перепон для укладення позивачем із ТОВ «КМЗ-Капітал» ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірного обладнання не було.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неправомірну відмову господарського суду першої інстанції проти стягнення 500 грн. штрафу відповідно до пункту 5.1.2. Договору, перший відповідач зазначає про необґрунтованість та безпідставність тверджень позивача, що в юридичному відношенні перша вимога за своїм змістом означає не кількість таких вимог, а необхідність її задоволення в першочерговому порядку.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, письмових та усних пояснень сторін, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, законність, обгрунтованість рішення, та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, повторно розглянувши справу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 6 березня 2013 року між ТОВ "Білогір"я молокопродукт" (надалі -Поклажодавець, або позивач) та ТОВ Україна 2001 (надалі - ОСОБА_7, або перший відповідач ) укладено договір відповідального зберігання № 11/44 (далі - Договір).

Умовами Договору визначено, зокрема, наступне:

- п.1.1.За умов Договору ОСОБА_7 зобов'язується безоплатно зберігати передане ОСОБА_8 на відповідальне зберігання Обладнання, а саме: холодильну установку, модель HGM 028S106 серія UC 240329836, об"єм 1200 л, 220 вт, насос молочний BGM-6 та шланг молочний довжиною 10 м., в подальшому-обладнання.

- п.1.2. Загальна вартість Обладнання, що передається на відповідальне зберігання за цим Договором складає суму в розмірі 45 000,90 грн., в тому числі ПДВ.

- п.1.3.Протягом терміну дії Договору Поклажодавець має право розпоряджатися обладнанням на свій розсуд, у порядку, обумовленому цим Договором.

- п.1.4. Строк зберігання починається з моменту підписання даного Договору та закінчується з моменту повернення обладнання ОСОБА_8, але у будь-якому випадку не пізніше 31 грудня 2013 року.

- п.2.1. Приймання - передача обладнання здійснюється на підставі ОСОБА_8 приймання - передачі обладнання на зберігання, який підписується ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (Додаток № 1).

- п.3.1. ОСОБА_7 протягом терміну зберігання забезпечує можливість передачі ОСОБА_8 обладнання в потрібний час.

- п.3.2. ОСОБА_7 зобов'язаний: нести відповідальність за втрату або ушкодження майна ОСОБА_8, що знаходиться у нього, незалежно від причини ушкодження або втрати, з моменту одержання майна від ОСОБА_8 до закінчення терміну його зберігання; прийняти всі необхідні заходи для забезпечення зберігання майна в належному стану в період дії цього Договору; виконати вимоги ОСОБА_7, пов'язані з розпорядженням обладнанням після закінчення терміну його зберігання; на першу вимогу ОСОБА_8 повернути Обладнання, навіть якщо строк його зберігання не закінчився.

- п.3.5. ОСОБА_7 зобов'язаний на першу вимогу ОСОБА_8 надати йому можливість вільного доступу до обладнання і перевірки умов зберігання (та/або використання) у будь-який зручний для ОСОБА_8 час.

- п. 4.2. Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у ОСОБА_7 повністю або часткового повернення обладнання, яке знаходиться на зберіганні.

- п.5.1. ОСОБА_7 несе відповідальність перед ОСОБА_8 у випадку втрати, знищення, псування обладнання:

- п.5.1.1. За нанесену шкоду обладнанню ОСОБА_7 відшкодовує повну вартість такої шкоди.

- п.5.1.2. У разі неповернення ОСОБА_7 обладнання ОСОБА_8, на першу вимогу останнього, ОСОБА_7 сплачує на користь ОСОБА_8 штраф в розмірі п'яти тисяч гривень та відшкодовує понесені ОСОБА_8 витрати (в т.ч., але не обмежуючись транспортні витрати, витрати по монтажу-демонтажу Обладнання тощо) у повному обсязі;

- п.5.1.5. За порушення вимог п. 3.5. цього Договору, ОСОБА_7 сплачує на користь ОСОБА_8 штраф у розмірі однієї тисячі гривень та відшкодовує понесені ОСОБА_8 витрати (в т.ч., але не обмежуючись транспортні витрати, витрати по монтажу-демонтажу обладнання тощо) у повному обсязі.

- п.8.1. Цей Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31 грудня 2013 р. Договір продовжує свою дію, якщо жодна із Сторін не повідомить письмово про бажання припинити дію Договору.

- 9.1. При виявлені будь-якого порушення ОСОБА_7 умов даного Договору, стосовно зберігання (використання) обладнання, ОСОБА_8 складається ОСОБА_8 щодо виявленого порушення за участю представника ОСОБА_7 та ОСОБА_8. В ОСОБА_8 зазначаються перелік виявлених порушень та їх тривалість. Представник ОСОБА_7 зобов'язаний підписати складений ОСОБА_8. У випадку відмови від складання та/або підписання ОСОБА_7, ОСОБА_7 складається на місці виявленого порушення та підтверджується будь-яким зручним для ОСОБА_8 способом (залученням свідків, залученням незалежних спеціалістів, відео-, фото фіксацією тощо). Складений у такий спосіб ОСОБА_8, надсилається на юридичну адресу ОСОБА_7. Підтвердженням відправки ОСОБА_7 буде вважатися наявна у ОСОБА_8 квитанція установи поштового зв'язку на ім'я ОСОБА_7.

Сторони узгодили, що ОСОБА_7 складений ОСОБА_8 з доданими до нього матеріалами є достанім підтвердженням порушення ОСОБА_7 умов цього Договору та може бути використаний у якості доказу в суді.

- 9.2. Обставини зазначені в п. 9.1. Договору є достатньою підставою для нарахування ОСОБА_8 ОСОБА_7 штрафних санкцій передбачених цим Договором та надає право ОСОБА_8 достроково розірвати цей Договір.

Для забезпечення виконання договору відповідального зберігання № 11/44 від 06.03.2013 р., позивач уклав з ТОВ "Фаворит-Траст" (далі другий відповідач ) Договір поруки від 06.03.2013 р.

Умовами даного договору визначено, зокрема, наступне:

- п.1.1.Поручитель зобов'язується на умовах даного Договору відповідати за виконання зобов'язань ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Україна 2001 (далі - Боржник) перед ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Білогір'я молокопродукт (далі -Кредитор), що виникли з Договору відповідального зберігання № 11/44 від "06" березня 2013р. (далі - ОСОБА_4 Договір), укладеного між Кредитором та Боржником.

- п.2.1. Зобов'язання Боржника відшкодувати Кредитору збитки, завдані будь-якими діями Боржника, що спричинили неповернення обладнання його власнику, в тому числі, але не виключно втратою, знищенням або псуванням Обладнання, переданого на відповідальне зберігання, у розмірі повної вартості такого Обладнання або в частині нанесеної шкоди. А також сплатити в повному обсязі на користь Кредитора штрафні санкції та додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, відсотки тощо), понесені останнім, відповідно до умов ОСОБА_4 договору.

- п.3.2. Поручитель відповідає перед Кредитором за п. 2.1. даного Договору - у вигляді обов'язку з виконання зобов'язання Боржником за ОСОБА_4 Договором на суму, що дорівнює 1500,00 грн.

- п.4.1.1.При порушенні Боржником зобов'язання перед Кредитором за ОСОБА_4 Доювором. виконати за Боржника зобов'язання або сплатити вартість предмета зобов'язання на суму, визначену у п. 3.2 даного Договору, у триденний строк з дня отримання вимоги від Кредитора.

- п.4.4.1.У разі невиконання боржником своїх зобов'язань за ОСОБА_4 Договором, кредитор має право у 3-денний строк звернутися до Поручителя з вимогою про виконання таких зобов'язань.

- п.6.1. договір набуває чинності з моменту підписання і діє до моменту припинення дії основного договору, окрім випадків, передбачених ст.559 ЦК України.

Позивачем відповідно до умов Договору було передане на зберігання першому відповідачу обладнання в повному обсязі , що підтверджується ОСОБА_8 прийому-передачі обладнання на відповідальне зберігання від 06 березня 2013 року, який підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Листом № 570 від 01.10.2015 р. позивач звернувся до першого відповідача з вимогою повернути майно, передане за Договором на відповідальне зберігання, у строк до 16.10.2015 р. Крім того, у листі повідомлялося, що позивач забезпечить явку представників для здійснення демонтажу обладнання в період з 12.10.2015 по 16.10.2015р. за адресою розташування обладнання: с. Сморшки, Хмельницької області та, у зв'язку з цим, вимагав надати вільний доступ представникам для проведення такого демонтажу, попереджаючи, що явка представників позивача буде фіксуватися засобами фото та відеофіксації.

У зв"язку з невиконанням першим відповідачем зазначеної вимоги, позивач повторно звернувся до нього Листом № 688/7 від 17.12.2015 р., в якому вимагав повернути передане на зберігання обладнання у строк до 25 грудня 2015 року. Крім того, у вимозі повідомлялося, що позивач забезпечить явку представників для здійснення демонтажу обладнання в період з 21.12.2015р. по 25.12.2015 р. за адресою розташування обладнання: с. Сморшки, Хмельницької області, та, у зв'язку з цим, вимагав надати вільний доступ представникам для проведення такого демонтажу, попереджаючи, що явка представників позивача буде фіксуватися засобами фото та відеофіксації.

Отримання зазначених вимог першим відповідачем підтверджується копіями описів вкладення до цінного листа, повідомлень про вручення поштового відправлення, поштової квитанції, експрес накладної № 4775 (т. 1 а.с. 19, 20, 22-24).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перший відповідач, отримавши зазначені вимоги, відповіді на них не надав і жодних дій щодо створення сприятливих умов для демонтажу обладнання не вчинив. На підставі надісланих вимог та згідно з Наказом № 192 Про виїзд на демонтаж обладнання від 04.12.2015 року, ТОВ Білогір'я молокопродукт створено комісію, яку 24 грудня 2015 року делеговано для демонтажу холодильного обладнання за адресою: с. Сморшки, Хмельницької області. Не дивлячись на письмові попередження у доступі до обладнання членам комісії було відмовлено. Про зазначені обставини було зафіксовано представниками позивача фото- та відео засобами, а також складено відповідний ОСОБА_8 про виїзд на демонтаж.

Зважаючи на наведене, позивач зазначає, що має місце грубе свідоме порушення першим відповідачем своїх зобов'язань, зокрема п.п. 3.1., 3.2., 3.5. Договору щодо повернення обладнання та на час подання позову обладнання позивачу не повернуто, у вільному доступі до нього відмовлено, жодної інформації про умови зберігання та стан обладнання перший відповідач не надає.

З огляду на це, позивач зазначає, що виконання першим відповідачем своїх зобов'язань за Договором щодо повернення обладнання втратило для ТОВ Білогір'я молокопродукт інтерес та в зв'язку з цим позивач просить стягнути з першого відповідача збитки, завдані порушенням обовязку з повернення майна зі зберігання у розмірі 87 431,80 грн., виходячи з ринкових цін за аналогічне обладнання станом на день подання позову.

Також позивач в позовній заяві зазначає, що витребування спірного майна із відповідального зберігання було зумовлено намірами останнього здійснити продаж належного йому обладнання третій особі. 06 серпня 2015 року між ТОВ Білогір'я молокопродукт та ТОВ КМЗ-КАПІТАЛ укладено Попередній договір № З (надалі - Попередній договір).Оскільки визначене сторонами у Попередньому договорі обладнання на сьогоднішній день не повертається першим відповідачем зі зберігання, позивач прострочив виконання свого зобов'язання перед ТОВ КМЗ-КАПІТАЛ за Попереднім договором щодо підписання основного договору купівлі-продажу та передачі цього обладнання у власність ТОВ КМЗ-КАПІТАЛ, у звязку чим змушений був сплатити ТОВ КМЗ-Капітал суму забезпечувального платежу (завдатку) у розмірі 27 016,43 грн.; плату за користування грошовими коштами Покупця за ставкою 25% річних за весь час користування раніше перерахованими коштами, починаючи з дня отримання коштів включно у сумі 4 626,10 грн.; штраф у розмірі, що дорівнює сумі отриманого забезпечувального платежу і становить 27 016,43 грн.

На підтвердження сплати зазначених сум ТОВ КМЗ-КАПІТАЛ позивач надав платіжні доручення № 27108, № 27121, № 27095 від 13.05.2016 р.

За таких обставин, позивач просить стягнути з першого відповідача 31 642,53 грн. (що не враховує суму повернутого завдатку) в якості реальних збитків, яких він зазнав, сплативши на користь ТОВ КМЗ-КАПІТАЛ за невиконання умов Попереднього договору.

Окрім цього позивач зазначає, що оскільки в забезпечення виконання договору відповідального зберігання № 11/44 від 06.03.2013р., позивач уклав з ТОВ "Фаворит-Траст" (другий відповідач) Договір поруки від 06.03.2013р., 10.05.2016 р. він звернувся до ТОВ ФАВОРИТ-ТРАСТ з вимогою № 1/05 про необхідність виконання зобов'язань (зокрема, стосовно сплати штрафних санкцій), які повинен сплатити перший відповідач.

З огляду на невиконання другим відповідачем вимоги щодо сплати передбаченого Договором поруки зобов'язання в розмірі 1500,00 грн., позивач у позові просить стягнути зазначені кошти з другого відповідача , а саме: штраф у розмірі 1 000,00 (одна тисяча) гривень згідно з п. 5.1.5. Договору відповідального зберігання та штраф у розмірі 500 грн. (п'ятсот гривень) згідно з п. 5.1.2. Договору відповідального зберігання.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів вважає правомірним висновок господарського суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступні підстави.

Згідно з частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов"язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі статтею 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до статті 942 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Згідно зі статтями 948, 949 Цивільного кодексу України, поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання. ОСОБА_7 зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно зі статтею 953 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Окрім приписів статті 951 Цивільного кодексу України, обовязок зберігача повернути передане на зберігання обладнання поклажодавцю після закінчення терміну зберігання або на першу вимогу поклажодавця, навіть якщо строк зберігання не закінчився, це також визначено сторонами в пунктах 3.1, 3.2., 3.5 Договору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодесу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтуються на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, закріплено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ч. 1 статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

Виходячи з наведених норм, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, завданих порушенням договірного зобовязання потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність боржника за невиконання або неналежне виконання зобов'язань у вигляді відшкодування збитків.

При цьому, враховуючи положення статті 33 Господарського процесуального кодексу України, яка встановлює обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та положення статті 614 Цивільного кодексу України, яка встановлює презумпцію вини порушника зобовязання, позивач повинен довести наявність протиправної поведінки, шкоди та причинного звязку між протиправною поведінкою і шкодою, а відповідач- відсутність своєї вини у заподіянні збитків.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України закріплено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Положеннями ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, в розумінні чинного господарського законодавства збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

При цьому зменшення майнових благ внаслідок невиконання зобов'язань наступає об'єктивно, тобто незалежно від волевиявлення сторони, як наслідок невиконання зобов'язань.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу Ураїни, статті 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином, відповідно до вимог закону та договору, а в разі відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу(ч. 2 статті 193 ГК України).

Відповідно до ч. 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Виходячи з наведених норм, в разі порушення першим відповідачем умов Договору відповідального зберігання щодо повернення обладнання позивач має право на відшкодування завданих таким правопорушенням збитків лише в разі наявності внаслідок цього шкоди у вигляді втрати, пошкодження чи знищення речей.

Втім, як правомірно встановлено господарським судом першої інстанції, позивачем не доведено, що обладнання, яке за Договором відповідального зберігання було прийнято першим відповідачем на зберігання, є втраченим, знищеним або пошкодженим, а тому з урахуванням вимог ч. 2 статті 224, ч. 1 статті 225 Господарського кодексу України, статті 951 Цивільного кодексу України відсутні підстави для стягнення збитків в розмірі ринкової вартості обладнання.

Так, як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, згідно з довідкою №1847 від 08.08.2016 р. ТОВ "Україна 2001" спірне обладнання знаходиться на зберіганні у першого відповідача і позивачем не надано доказів його втрати, знищення або пошкодженим, При цьому господарський суд першої інстанції правомірно врахував, що позивач, заявляючи до стягнення збитки у розмірі 87 431,80 грн. ринкової вартості переданого на зберігання першому відповідачу майна взагалі не обґрунтовує їх фактом втрати, знищення або пошкодження обладнання, а посилається саме на втрату для ТОВ Білогір'я молокопродукт інтересу до повернення предмету договору зберігання.

Окрім цього першим відповідачем апеляційному господарському суду на вимогу ухвали від 10.10.2016 р. надано довідку від 25.10.2016 р., в якій перший відповідач підтвердив, що обладнання, яке було прийнято на зберігання зберігається в його господарському приміщенні в с. Нове село Ізяславського району Хмельницької області в тому стані, в якому воно було прийнято на зберігання.

Причиною неповернення спірного майна зі зберігання 1-й відповідач в поясненнях по справі, відзивах на позов та на апеляційну скаргу зазначає не про обставини щодо його втрати, знищення чи пошкодження, а про те, що він скористався правом притримання цього майна з метою забезпечення виконання позивачем своїх зобовязань зі сплати заборгованості за поставлене молоко, яку було стягнуто рішенням господарського суду Хмельницької області від 19.01.2016 р. у справі № 924/1876/15.

Будь-які відомості про пошкодження, втрату чи знищення спірного обладнання в матеріалах справи відсутні і на будь-які обставини, які можуть свідчити про це сторони не посилались.

При цьому посилання позивача на те, що майно (обладнання) для нього є втраченим через те, що він відповідно до ч. 3 статті 612 Цивільного кодексу України відмовився від прийняття виконання зобовязання з його повернення першим відповідачем є безпідставним , оскільки відмова від виконання зазначеного зобовязання не є відмовою від речових прав на майно, а на поклажодавцеві відповідно до статті 948 Цивільного кодексу України лежить зобов'язання забрати річ від зберігача після закінчення зберігання.

Більш того, спірна відповідальність зберігача передбачена за певних обставин, що стосуються речі, переданої на зберігання та обумовлених, зокрема нормами ст.ст. 950, 951 Цивільного кодексу України.

Проте, доказів втрати (нестачі), або пошкодження відповідних речей сторонами не надано.

Отже, позивачем не доведено наявність шкоди у вигляді втрати, знищення чи пошкодження обладнання, яке було прийнято на зберігання 1-м відповідачем по Договору, тому колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з 1-го відповідача збитків у розмірі ринкової вартості цього обладнання.

Колегія суддів також відхиляє як такі, що суперечать чинному законодавству доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування господарським судом першої інстанції до спірних правовідносин статті 951 Цивільного кодексу України, в яких позивач безпідставно зазначає, що предметом регулювання зазначеної статті є не відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязань за договором зберігання, а стягнення збитків, завданих втратою (нестачею) або пошкодженням речі.

Так, стаття 951 Цивільного кодексу України розміщена в Параграфі 1 - Загальні положення про зберігання, Глави 66 - Зберігання, Книги пятої Цивільного кодексу України -Зобовязальне право, а тому стосується регулювання саме зобовязальних відносин, що виникають з договору зберігання і за своєю правовою природою та змістом регулює питання відшкодування збитків, завданих поклажодавцеві зберігачем у зазначених договірних правовідносинах, і є спеціальною нормою, яка визначає склад збитків, що підлягають відшкодуванню поклажодавцеві внаслідок порушення зберігачем договору зберігання.

Отже, Господарський суд першої інстанції правомірно врахував, що окрім недоведення позивачем самої шкоди у вигляді втрати, пошкодження чи знищення обладнання, останнім не доведено й дійсна ринкова вартість такого обладнання, тобто розмір й імовірної шкоди.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги належності та допустимості доказів.

Так відповідно до частини першої цієї статті суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Частиною другою цієї статті передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу Україн судами першої інстанції» наголошено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості.

Наданий позивачем на підтвердження такої вартості звіт про незалежну оцінку обладнання, виконаний на його замовлення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, який має сертифікат субєкта оціночної діяльності № 335/15 від 23.04.2015 р., виданий Фондом державного майна України, не є належним та допустимим доказом у справі, зважаючи на наступне.

У ОСОБА_5 зазначено про те, що оцінювач провів огляд оцінюваних обєктів, в той час як підтверджують самі сторони та вбачається з матеріалів справи, у позивача на час складання ОСОБА_5 і на даний час відсутній доступ до спірного обладнання і воно знаходилось і знаходиться на зберіганні у ТОВ України 2001, а відтак не могло бути оглянуто оцінювачем ОСОБА_6, враховуючи при цьому, що ОСОБА_5 складено в м. Полтава, в той час як за поясненнями позивача всі його потужності знаходяться у Хмельницькій області і в матеріалах справи відсутні докази, що позивач має ще один такий самий комплект обладнання

Окрім цього при визначенні розміру збитків, виходячи з ринкової ціни обладання у ОСОБА_5 безпідставно зазначено, що його виробником є компанія Mueller та використано комерційні пропозиції двох компаній, а саме: ТОВ АСТРА-МІЛК та ТОВ ІВ-ХОЛДІНГ із привязкою ціни обладнання цих виробників до курсу євро в комерційних пропозиціях зазначених компаній, оскільки з наявних у матеріалах справи документів, в тому числі Договору відповідального зберігання та ОСОБА_7 приймання передачі до нього не вбачається країна виробника спірного обладнання, відсутні відомості щодо року випуску обладнання, його стану, ступеню зносу, фірми виробника.

Таким чином ОСОБА_5 містить недостовірну інформацію щодо проведення оцінювачем огляду спірного майна і визначення внаслідок такого огляду істотних характеристик обладнання, що були покладені в основу визначення його ринкової вартості.

Щодо позовних вимог про стягнення 31 642,53 грн. реальних збитків, які складаються з 4 626,10 грн. процентів за користування коштами та 27 016,43 грн. штрафу за невиконання позивачем умов Попереднього договору, укладеного між останнім та ТОВ "КМЗ-КАПІТАЛ", господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, зважаючи на наступне.

Як обґрунтовано послався місцевий господарський суд, протиправна поведінка 1-го відповідача у вигляді неповернення переданого на зберігання майна не є перепоною для укладення позивачем ОСОБА_4 Договору купівлі-продажу спірного обладнання з третьою особою та не перешкоджає здійсненню ним відчуження спірного майна, у звязку з тим, що поклажодавець, залишаючись власником майна має всі права власника, у тому числі і права відчуження і укладення договору купівлі-продажу спірного майна не потребує його передання.

Так, відповідно до п. 6 Попереднього договору покупець є обізнаним про місце перебування обладнання. Також умови Попереднього договору не встановлюють обов'язку поклажодавця спочатку витребувати обладнання із відповідального зберігання, а лише потім його відчужувати, та не ставлять в залежність витребування майна із відповідального зберігання, а потім здійснення його реалізації.

Стаття 182 Господарського кодексу України, виходячи з її назви та змісту регулює особливості укладання попередніх господарських договорів, визначаючи в ч. 5 , що відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до цієї статті за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором(частина 1).

Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів (ч. 2) .

У разі якщо сторона, яка уклала попередній договір, одержавши проект договору від іншої сторони, ухиляється від укладення основного договору, друга сторона має право вимагати укладення такого договору в судовому порядку(ч. 3).

Зобов'язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні(4.)

Відповідно до статті 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

При цьому, умовами Попереднього договору передбачено укладення ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірного рухомого майна, який за своєю правовою природою є консенсуальним, а не реальним, оскільки закон не повязує момент його укладення з моментом передання речі. Для укладення цього договору достатньо досягнення сторонами згоди за всіма істотними умовами, а передання майна стосується виконання вже укладеного договору, у звязку з чим неукладення позивачем такого договору з третьою особою не могло бути обумовлено протиправною поведінкою 1-го відповідача щодо неповернення обладнання з відповідального зберігання.

Щодо позовних вимог про стягнення з першого відповідача штрафу, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх часткове задоволення, зважаючи на наступне.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Пунктом 5.1.2 Договору зберігання передбачено, що у разі неповернення зберігачем обладнання поклажодавцю, на першу вимогу останнього, зберігач сплачує на користь поклажодавця штраф в розмірі 5000,00 грн та відшкодовує понесені поклажодавцем витрати (в т.ч., але не обмежуючись транспортні витрати, витрати по монтажу-демонтажу обладнання тощо) в повному обсязі.

На підставі вказаного пункту договору позивач нарахував штраф у розмірі 10000,00 грн в зв'язку з тим, що він двічі звертався до першого відповідача з вимогами про повернення обладнання (лист №570 від 01.10.2015 р. та лист №688/7 від 17.12.2015 р.) і кожного разу вимоги залишились без задоволення.

Як зазначалося вище, статтею 953 Цивільного кодексу України та умовами Договору встановлено обовязок зберігача повернути передану на зберігання річ поклажодавцю на першу вимогу останнього.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 532 Цивільного кодексу України, якщо місце виконання зобовязання з передачі майна не встановлено у договорі, виконання провадиться за місцем зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобовязання.

Із суті зобовязань сторін у спірних правовідносинах вбачається, що необхідними умовами виконання першим відповідачем свого обовязку за Договором відповідального зберігання з повернення майна за першою вимогою позивача є: повідомлення останнього про місце зберігання обладнання (з матеріалів справи вбачається, що таке місце не визначене в Договорі відповідального зберігання та акті приймання- передачі обладнання, тобто невідомо позивачу), прибуття до цього місця позивача для того, щоб забрати вказане майно, надання позивачу доступу до майна.

Відповідно до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно з частиною 2 цієї статті відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або Договором.

Виходячи зі змісту цих норм, вина у невиконанні (порушенні) зобовязання це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобовязання або для запобігання заподіянню шкоди.

Як зазначалося вище, матеріалами справи підтверджується отримання першим відповідачем вимог позивача про повернення обладнання зі зберігання, їх невиконання та відсутність відповідей на них, неповідомлення позивача про місцезнаходження майна і про час виконання обовязку з його повернення, в тому числі час надання доступу до майна для його демонтажу, що свідчить про порушення першим відповідачем з його вини зобовязання за Договором відповідального зберігання щодо повернення майна на першу вимогу позивача.

Таким чином, посилання 1-го відповідача, що неповернення спірного майна здійснюється ним правомірно, а саме через застосування притримання цього майна з метою забезпечення виконання позивачем своїх зобовязань зі сплати заборгованості за поставлене молоко, яку було стягнуто рішенням господарського суду Хмельницької області від 19.01.2016 р. у справі № 924/1876/15, є безпідставними та не відносяться до забезпечення виконання шляхом притримання речі, передбаченого параграфом 7 глави 49 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частини 1 статті 594 Цивільного кодексу України, кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання.

Притриманням можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 597 Цивільного кодексу України вимоги кредитора, який притримує річ у себе, задовольняються з її вартості відповідно до статті 591 цього Кодексу.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 547 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо забезпечення зобовязання вчиняється у письмовій формі, недодержання якої має наслідком його нікчемність.

З наведених норм вбачається, що притриманням є спосіб забезпечення грошових зобовязань, за яким кредитор здійснює правомірне володіння річчю, що підлягає передачі боржнику чи вказаній ним особі відповідно до існуючих цивільно-правових відносин між ним та боржником (основне зобовязання, що забезпечується), з правом кредитора, в разі невиконання зобовязання у строк, здійснити її притримання у себе, з подальшим задоволенням своїх вимог з вартості притримуваної речі.При цьому притримання є одностороннім правочином, спрямованим на забезпечення виконання зобовязань, для якого статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено письмову форму, недодержання якої має наслідком його нікчемність.

Натомість 1-м відповідачем не надано жодного доказу вчинення ним правочину з притримання спірного майна, а тому ним не спростовано протиправність дій з неповернення цього майна зі зберігання.

Оскільки п. 5.1.2 спірного Договору відповідального зберігання передбачено штраф за не виконання саме першої вимоги, а не кожної, задоволенню підлягає позовна вимога про стягнення з відповідача лише 5000,00 грн. штрафу за невиконання саме першої вимоги позивача, викладеної в листі №570 від 01.10.2015 р.

Крім того, такі доводи апеляційної скарги, що в юридичному розумінні передбачена пунктом 5.1.2. Договору перша вимога за своїм змістом означає не кількість таких вимог, а необхідність її задоволення в першочерговому порядку, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки це суперечить суті зобовязань сторін, з якої не вбачається будь-якої черговості задоволення певних вимог поклажедавця, а тому за змістом п. 5.2.1. Договору під першою вимогою поклажодавця розуміється його вимога повернути майно, що отримана зберігачем вперше.

Господарський суд першої інстанції правомірно відхилив посилання першого відповідача на відсутність правових підстав для нарахування штрафу через припинення дії договору зберігання №11/44 від 06.03.2013 р., обґрунтовано пославшись, що оскільки п. 8.1 вказаного Договору передбачено, що він набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2013 року, однак продовжує свою дію, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про бажання припинити дію Договору, а докази письмового повідомлення від однієї із сторін про припинення дії договору суду не надано, Договір є таким, що не припинив свою дію.

Щодо позовних вимог про стягнення з другого відповідача штрафу у розмірі 1 000,00 гривень на підставі п. 5.1.5. Договору відповідального зберігання та штрафу у розмірі 500 грн. на підставі п. 5.1.2. Договору відповідального зберігання, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в їх задоволенні, обґрунтовано пославшись на наступні підстави.

Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За змістом ст. 554 ЦК України, при порушенні боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлена додаткова (субсидіарна) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, що спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 6.1 Договору поруки передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії ОСОБА_4 Договору, окрім випадків, визначених в ст. 559 ЦК України.

Враховуючи положення вищенаведеної статті 559 ЦК України, положення договору зберігання та договору поруки, порука є такою, що припинила свою дію, у звязку з чим позовні вимоги про стягнення з другого відповідача на підставі Договору поруки заборгованості в сумі 1500,00 грн. задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач просить стягнути з другого відповідача на підставі Договору поруки штраф у розмірі 1000,00 грн. згідно з п. 5.1.5 Договору зберігання. Згідно п. 5.1.5 Договору зберігання за порушення вимог п. 3.5 Договору, яким передбачено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця надати йому можливість вільного доступу до обладнання і перевірки умов зберігання (та/або використання) у будь-який зручний для поклажодавця час, зберігач сплачує на користь поклажодавця штраф у розмірі 1000,00 грн та відшкодовує понесені поклажодавцем витрати (в. т.ч., але не обмежуючи транспортні витрати, витрати по демонтажу-демонтажу обладнання тощо) у повному обсязі.

В обґрунтування позовних вимог на підставі зазначеного пункту Договору позивач вказує на те, що 24 грудня 2015 p. TOB Білогір'я молокопродукт було створено комісію, яку делеговано для демонтажу холодильного обладнання за адресою: с. Сморшки Хмельницької області. Перший відповідач був попереджений про це двічі листами №570 від 01.10.2015 р. та лист №688/7 від 17.12.2015 р. Не дивлячись на це, у доступі до обладнання членам комісії було категорично відмовлено, що підтверджується складеним Позивачем ОСОБА_9 про виїзд на демонтаж.

Як обґрунтовано встановив господарський суд першої інстанції що жодного доказу того, що місцем зберігання обладнання є с. Сморшки Хмельницької області позивачем не подано. Згідно з наведеними вище довідками відповідача, обладнання, яке останнім було прийнято на зберігання згідно з Договором відповідального зберігання, ніколи не зберігалось в с. Сморшки Хмельницької області, а зберігається в його господарському приміщенні в с. Нове село Ізяславського району Хмельницької області в тому стані, в якому воно було прийнято на зберігання.

Як вже зазначалося вище, через невизначеність місця виконання зобовязання за Договором відповідального зберігання, відповідно до вимог абзацу ч. 1 статті 532 Цивільного кодексу його повернення мало відбуватись за місцем зберігання, яке також не визначене Договором та ОСОБА_9 приймання передачі до нього.

Таким чином у першого відповідача виникало зобовязання забезпечити доступ до обладнання саме в місці його зберігання.

З матеріалів справи не вбачається підстав виїзду на демонтаж обладнання в с. Сморшки Хмельницької області. Як вже зазначалося, ні у Договорі відповідального зберігання, ні в ОСОБА_7 приймання-передачі обладнання, ні в будь-яких інших документах, наявних у матеріалах справи, окрім як в наданій першим відповідачем апеляційному господарському суду Довідці, не зазначено місце зберігання певного майна.

Виходячи з наведеного, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни цього рішення відсутні.

Керуючись ст. 99, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.2016 р. у справі № 917/914/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Могилєвкін Ю.О.