КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2016 р. Справа№ 910/2006/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Калатай Н.Ф.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

від позивача не з`явились;

від відповідача 1 не з`явились.

від відповідача 2 ОСОБА_2, довіреність б/н від 26.05.2016 року,

розглянувши матеріали апеляційної скарги

товариства з обмеженою відповідальністю Логіст-Хім

на рішення господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року

у справі №910/2006/16 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Логіст-Хім

до 1) Державної казначейської служби України

2) Запорізької митниці Державної фіскальної служби

про стягнення 26 482, 23 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Логіст-Хім" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 27 923,66 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що внаслідок прийняття Запорізькою митницею ДФС рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2015/000164/2 позивачу було відмовлено в оформленні митної декларації № 112050000/2014/011616 зі сплатою платежів у розмірі 37 638,97 грн., а вантаж позивача оформлено за митною декларацією № 112050000/2015/012048, за якою позивач сплатив 65 562,63 грн. платежів. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 808/5427/15 від 02.10.2015 року рішення Запорізької митниці ДФС про коригування митної вартості товарів № 112050000/2015/000164/2 визнано протиправним та скасовано, у звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, яка завдана протиправними діями та рішеннями Запорізької митниці ДФС.

Позивачем, 08.08.2016 року подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої останній просив стягнути з Державного бюджету України 26 482, 23 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року у справі №910/2006/16 у позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, товариства з обмеженою відповідальністю Логіст-Хім подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року у справі №910/2006/16.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального права, у звязку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2016 року у справі №910/2006/16 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОГІСТ-ХІМ" на рішення господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року у справі №910/2006/16 прийнято до провадження та призначено її розгляд на 26.10.2016 року.

В судове засіданні 26.10.2016 року представники сторін не з`явились.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2016 року розгляд справи відкладено на 09.11.2016 року.

31.10.2016 року через відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 09.11.2016 року представник відповідача 2 надав усні пояснення по суті спору, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представники позивача та відповідача 1 не зявились, були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомили.

Представник відповідача 2 не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача та відповідача 1.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що позивач та відповідач 1 були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників позивача та відповідача 1.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20.07.2015 року для здійснення митного оформлення товару Товариством з обмеженою відповідальністю Логіст-Хім до Запорізької митниці ДФС в електронному вигляді подано вантажну митну декларацію (ВМД) форми МД-2 №112050000/2014/011616, за якою підлягало сплаті 37 638, 97 грн. митних платежів. Для підтвердження заявлених відомостей про митну вартість товарів, відповідно до вимог ст. 53 Митного кодексу України, позивачем разом з ВМД був наданий пакет документів.

24.07.2015 року Запорізькою митницею ДФС прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2015/000164/2, а також оформлено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № 112050000/2015/00343. (том 1, а.с. 55).

Товар випущено у вільний обіг за ВМД № 112050000/2015/012048 від 24.07.2015 року зі сплатою митних платежів на загальну суму 65 562,63 грн. під гарантію.

Вищевказані обставини встановлені постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 02.10.2015 року у справі № 808/5427/15, якою визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці ДФС про коригування митної вартості товарів № 112050000/2015/000164/2 та не потребують повторного доказування згідно норм статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Листом за №33/01-16 від 05.07.2016 року позивач звернувся до Запорізької митниці ДФС з проханням повернути надмірно сплачені суми у розмірі 4 081, 96 грн. ввізне мито, 4 081, 96 грн. додаткового імпортного збору та 17 960, 61 грн. податку на додану вартість. (том 1, а.с. 95).

Листом за №1122/11/08-70-19 від 18.07.2016 року Запорізька митниця ДФС відмовила позивачу в поверненні сплачених з огляду на відсутність на те належних підстав. (том 1, а.с. 82-83).

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з частиною 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб'єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач, як на правову підставу позову, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальне правило вказаної статті встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Якщо мають місце спеціальні підстави, що надають можливість застосовувати до правовідносин положення інших статей § 1 Глави 82 Цивільного кодексу України, треба застосовувати спеціальні норми. В противному випадку відшкодування шкоди відбуватиметься за правилами вказаної статті.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

а) Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1166, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України є спеціальною, оскільки в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) Суб'єктний склад завдавачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) Завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до п. 2 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи (п. 6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007).

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України, митна декларація - заява встановленої форми, в якій особою зазначено митну процедуру, що підлягає застосуванню до товарів, та передбачені законодавством відомості про товари, умови і способи їх переміщення через митний кордон України та щодо нарахування митних платежів, необхідних для застосування цієї процедури. Позивач отримавши рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2014/011616, заявив та оформив митну декларацію 112050000/2015/012048 від 24.07.2015 року та отримав товар у вільний обіг.

Для настання деліктної відповідальності необхідною умовою є наявність складу правопорушення, яке передбачено ст. 1166 ЦК України, а саме: протиправної поведінки (неправомірних дій), шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду.

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

При цьому, встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків.

Позивач повинен був довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків, довести причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та завданими збитками.

Позивачем не наведено наявність підстав для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді відшкодування збитків, а саме не доведено наявність складу цивільного правопорушення.

Вимоги ж позивача до відповідачів фактично зводяться до повернення зайво сплачених, на виконання скасованого в судовому порядку рішення митниці, 26 482, 23 грн.

Тобто, спірні правовідносини виникли у процесі справляння і сплати митних платежів. В той же час, порядок, умови та процедура повернення помилково та/або надмірно сплачених митних платежів врегульовані Митним, Податковим та Бюджетним кодексами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 301 Митного кодексу України, повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів здійснюється відповідно до Бюджетного та Податкового кодексів України.

Згідно ч. 7 ст. 301 Митного кодексу України, повернення сплачених сум митних платежів здійснюється у валюті України. Якщо сплата або стягнення митних платежів здійснювалося в іноземній валюті, повернення сум митних платежів здійснюється за курсом валюти, визначеним відповідно до статті 3-1 цього Кодексу, на день, коли відбулася їх сплата.

За змістом ст. 43 Податкового кодексу України, помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу. Повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобовязань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані.

Відповідно до ч.2 ст. 45 Бюджетного кодексу України, казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Отже, оскільки відносини між сторонами є такими, що виникли із бюджетного та митного законодавства, вони не можуть регулюватися нормами Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 1 якого встановлено, що до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Порядок повернення надмірну сплачених коштів врегульований "Порядком повернення платниками податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як пердоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами", який затверджений наказом Державної митної служби України від 20.07.2007р. №618, зареєстрований у Міністерстві юстиції України від 25.09.2007р. №1097/14364. (далі - Порядок).

Згідно Порядку для повернення з Державного бюджету України митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, платником податків до загального відділу митного органу, яким здійснювалось оформлення митної декларації, подається заява довільної форми, яка підписується керівником і головним бухгалтером субєкта господарської діяльності або фізичною особою. Заява може бути подана не пізніше 1095-го дня, наступного за днем зарахування коштів до Державного бюджету України.

Керівник (заступник керівника) митного органу на підставі результатів перевірки (у разі її проведення) підписує Висновок про повернення, Реєстр висновків про повернення та супровідний лист, адресований органу Державного казначейства України (далі - пакет документів на повернення коштів).

Проте висновку про повернення або доказів оскарження відмови, у встановленому законодавством порядку, позивач в порушення ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, не навів та не довів.

05.07.2016 року ТОВ Логіст-Хім звернулось до територіального органу доходів та зборів із заявою повернути надмірно сплачені кошти за митною декларацією № 112050000/2015/000164/2 на відповідні рахунки.

18.07.2016 року Запорізькою митницею ДФС листом № 1122/11/08-70-19 було надано відповідь підприємству і вказано про відсутність підстав для повернення сплачених митних платежів.

Якщо підприємство не згодне з діями митного органу, то воно має право звернутися із позовною заявою до адміністративного суду на дії (бездіяльність) суб'єкта владних повноважень.

Підприємство не зверталося до адміністративного суду із заявою на дії (бездіяльність) митного органу.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з Державного бюджету України суми митних платежів є передчасною, оскільки лише за наявності висновку про повернення митниці державна казначейська служба України матиме підстави повернути помилково та/або надмірно сплачені кошти. (аналогічного висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 02.02.2016р. по справі №21-4125а-15). За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з Державної казначейської служби України 26 482, 23 грн. як матеріальної шкоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

За приписами статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі №910/2006/16 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю Логіст-Хім задоволенню не підлягає.

У силу пункту 13 частини другої статті 3 Закону судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю зазначених у цій нормі органів та осіб. Питання стосовно незаконності відповідних рішень, дій чи бездіяльності можуть вирішуватися господарським судом лише за результатами розгляду справи по суті, тому пов'язані з цим обставини не підлягають з'ясуванню під час прийняття судом позовної заяви і останню не може бути повернуто судом у зв'язку з несплатою судового збору. Розподіл останнього (та інших сум судових витрат) між сторонами здійснюється в подальшому згідно з судовим рішенням, прийнятим по суті справи, з урахуванням приписів статті 49 ГПК. (Постанова, Пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013, № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Отже, колегія суддів зазначає, що, в даному випадку, мова йде про звільнення від сплати судового збору під час саме подання апеляційної та/або касаційної скарг, тоді як вже за результатами розгляду зазначених документів, суд вирішує питання щодо наявності/відсутності підстав для стягнення судового збору відповідно до ст. 49 ГПК України в залежності від результату розгляду справи.

Така ж сама правова позиція висловлена у постанові Вищого господарського суду України від 31.08.2016 року у справі №910/29171/15.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та розгляд апеляційної скарги покладаються на товариство з обмеженою відповідальністю Логіст-Хім.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Логіст-Хім на рішення господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року у справі №910/2006/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року у справі №910/2006/16 залишити без змін.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Логіст-Хім (69034, м. Запоріжжя, вул. Цимлянська, 29, ) в дохід Державного бюджету України 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) 00 грн. судового збору за подання позовної заяви.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Логіст-Хім (69034, м. Запоріжжя, вул. Цимлянська, 29, ) в дохід Державного бюджету України 1 515 (одну тисячу п`ятсот п`ятнадцять) 80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.

6.Справу №910/2006/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Н.Ф. Калатай

ОСОБА_1