ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2016 р.Справа № 916/343/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя: Воронюк О.Л.

судді: Будішевська Л.О., Лашин В.В.

Склад колегії суддів змінено на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду №751 від 22.09.2016 та протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.09.2016.

при секретарі Станковій І.М.

За участю:

Від ТОВ Український лізинговий фонд - ОСОБА_1, довіреність № 228, дата видачі : 21.03.16;

Представники інших учасників провадження у судове засідання не з'явилися.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Український лізинговий фонд

на рішення господарського суду Одеської області від 11.04.2016 р.

по справі №916/343/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Український лізинговий фонд

до Приватного підприємства А.М.А.

про стягнення 292846,91 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

12.02.2016р.(вхід.№367/16) Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (далі позивач) звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного підприємства "А.М.А." (далі відповідач) , в якій (а.с.3-6), з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.68), просило суд стягнути з відповідач заборгованість у розмірі 292 846,91 грн., з яких 211 497,66 грн. борг по оплаті лізингових платежів; 46 346,45 грн. пені; 3 278,21 грн. 3 % річних та 31 724,59 грн. штрафу, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 497,71 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 05.02.2014р. між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 2534/02/14-В, згідно якого ТОВ" Український лізинговий фонд" своєчасно, належним чином та в повному обсязі виконав його умови, зокрема, придбав предмет лізингу та передав його у користування відповідачу на підставі акту приймання-передачі від 12.02.2014р.

Позивач вказує, що, в свою чергу, відповідач оплатив авансовий платіж та належним чином у відповідності до умов п. 2.6 загальних умов договору в повному обсязі оплачував авансові платежі з урахуванням суми курсової різниці, однак з квітня 2015р. припинив виконувати свої зобовязання по оплаті лізингових платежів, у звязку із чим у останнього виникла заборгованість, яка не була погашена відповідачем добровільно.

Відтак, позивач з урахуванням приписів ч. 2 ст. 7 Закону України Про фінансовий лізинг та п. 11.4. укладеного з відповідачем договору листом від 06.06.2015р. повідомив останнього про відмову від договору та повернення предмету лізингу.

Позивач вказує, що ним 03.11.2015р. на підставі п.11.2 договору було вилучено у відповідача предмет лізингу, з огляду на що стверджує, що договір фінансового лізингу є таким, що розірваний з 03.11.2015р.

З урахуванням вказаного, позивач зазначає, що у відповідача перед ним існує заборгованість по лізингових платежах за період з 13.04.2015р. по 03.11.2015р. у сумі 211 497,66 грн., на яку позивачем було нараховано пеню, 3 % річних та штраф у розмірах, що заявлений до стягнення.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.02.2016р. за вказаним позовом було порушено провадження у справі №916/343/16 (а.с.1)

Розгляд справи неодноразово відкладався у звязку з незявленням в судове засідання відповідача і справу було розглянуто за його відсутністю.

Рішенням господарського суду Одеської області від 11.04.2016 р. позов задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по оплаті лізингових платежів у розмірі 138 802 /сто тридцять вісім тисяч вісімсот дві/грн. 98 коп.; 3 % річних у сумі 2 110 /дві тисячі сто десять/грн. 46 коп.; інфляційні втрати у розмірі 3 832 /три тисячі вісімсот тридцять дві/грн. 55 коп.;пеню у сумі 30 076 /тридцять тисяч сімдесят шість/ грн. 92 коп.; штраф у розмірі 20 820 /двадцять тисяч вісімсот двадцять/ грн. 45 коп., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 2 934 /дві тисячі девятсот тридцять чотири/ грн. 64 коп., а в решті позову відмовлено.

Частково задовольняючи вимоги позивач про стягнення заборгованості по лізингових платежам місцевий суд дійшов висновку, що відповідач дійсно має перед позивачем заборгованість по лізинговим платежам ,однак позивач методологічно невірно розрахував її розмір, а тому самостійно здійснивши перерахування суд прийшов висновку, що розмір цієї заборгованості складає138 802,98 грн. , а не 211 497,66 грн. як зазначає позивач у позові.

Відповідно до цього суд перерахував та зменшив розміри похідних від суми заборгованості вимог,а саме штрафу, пені та 3% річних і як наслідок суми відшкодування судових витрат.

Частково не погоджуючись з цим судовим рішенням позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просив змінити рішення в частині відмови у стягненні решти зазначених ним позові грошових сум та постановити нове рішення про повне задоволення його позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою позицію скаржник зазначає що місцевий суд безпідставно вийшов за межи спору надаючи оцінку та не приймаючи до уваги умови договору щодо порядку нарахування платежів чим порушив його, як позивача ,права на захист своїх інтересів. Скаржник вважає, що наведений судом у рішенні з власної ініціативи суду розрахунок основної заборгованості здійснено методологічно невірно і він суперечить узгоджених сторонами на підставі вільного волевиявлення умовам договору. Відповідно скаржник вважає,що розраховані таким чином з суми основної заборгованості суми похідних вимог також визначені невірно.

Переглянувши згідно приписів ст. 101 ГПК України справу повторно, в повному обсязі, заслухавши усні пояснення представника скаржника, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та це встановив місцевий суд, 05.02.2014р. між позивачем (Лізингодавець) та відповідачем (Лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 2354/02/14-В (далі Договір) (а.с.10).

Згідно з п.3 договору предметом лізингу є автомобіль АUDI Q 7 2013р. року випуску, детальний опис згідно специфікації, загальною вартістю 671583,50 грн., включаючи ПДВ.

Згідно п. 12 вказаного договору, додаток № 1 графік внесення лізингових платежів; додаток № 2- специфікація, додаток № 3 Загальні умови договору фінансового лізингу є невідємною частиною даного договору. Договір, усі додатки до договору (в тому числі загальні умови договору), а також всі зміни і доповнення до нього в сукупності іменуються як договір.

Згідно п. 1.1 Загальних умов договору (а.с.14-25), Лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно (автомобіль АUDI Q 7 2013р. року випуску), а Лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів (додаток № 1 до договору), а також інші платежі відповідно до умов даного договору.

Відповідно до п. 2.1 Загальних умов, всі платежі за договором Лізингоодержувач зобовязаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця, Лізингоодержувач зобовязаний оплачувати лізингові платежі незалежно від виставляння та отримання рахунків Лізингодавця. У разі необхідності рахунки на оплату можуть надаватися Лізингодавцем по факсу та / або на емail Лізингоодержувача. Лізингові платежі включають: платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) Лізингодавця за наданий в лізинг предмет лізингу.

Загальна сума лізингових платежів на дату укладання договору визначається п. 8.1 договору і може змінюватися відповідно до умов цього договору. Порядок, розмір та терміни оплати Лізингоодержувачем лізингових платежів встановлюється в графіку платежів (додаток № 1 до договору) (п.2.2 Загальних умов)

Згідно п.2.4 Загальних умов, всі чергові лізингові платежі Лізингоодержувач зобовязаний оплачувати не пізніше за дату, встановлену для їх оплати відповідно до графи 2 Графіка платежів в сумі, зазначеній у графі 6 Графіка платежів.

Якщо дата нарахування та оплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або інший) день, то датою нарахування і оплати такого лізингового платежу вважається наступний за ним робочий день (п.2.5 Загальних Умов).

Приписами п. 2.6 Загальних умов договору встановлено, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним Договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, розміщеними на сайті: http://bank.gov.ua/control/uk/index) за наступною формулою: Т= Т0*Кт: Ко, де: Т- поточний лізинговий платіж, який підлягає оплаті в гривнях; То-поточний лізинговий платіж, зазначений в Графі 6 Графіка платежів; Ко - офіційний курс української гривні до долара США на дату укладання Договору; Кт - середньозважений курс української гривні до долара США на міжбанківському ринку, збільшений на 1 (один) відсоток (за офіційними даними НБУ на дату, що передує дню сплати лізингового платежу).

При цьому, якщо Кт, збільшений на 1 (один) відсоток, буде менше, ніж Ко, перерахунок не проводиться.

Для погашення вартості Предмета лізингу відноситься сума, зазначена в графі 4 Графіка платежів на відповідну дату. Різниця поточного лізингового платежу, розрахованого за правилами цього пункту Загальних умов, і суми, що відшкодовує вартість Предмета лізингу, вважається комісією Лізингодавця.

Згідно п. 2.9 Загальних умов договору, при надходженні коштів (лізингових платежів) від Лізингоодержувача сторони узгодили наступну черговість виконання Лізингоодержувачем своїх грошових зобовязань за договором:

- оплата сум штрафних санкцій (штраф, пеня), які підлягають сплаті за порушення зобовязань за договором;

- оплата сум компенсацій витрат, понесених Лізингодавцем та не відшкодованих Лізингоодержувачем;

- оплата простроченої заборгованості з нарахованої винагороди Лізингодавця;

- оплата простроченої заборгованості з нарахованого лізингового платежу, що відшкодовує вартість предмета лізингу;

- оплата поточної заборгованості з нарахованої винагороди Лізингодавця;

- оплата поточної заборгованості з нарахованого лізингового платежу, що відшкодовує вартість предмета лізингу.

У разі перерахування Лізингоодержувачем лізингових платежів за цим договором в сумі, недостатній для повного виконання зобовязань за договором, та/або з порушенням зазначеної черговості, Лізингодавець має право самостійно перерозподілити отримані від Лізингоодержувача кошти відповідно до вищевказаної черговості шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок, а Лізингоодержувач підтверджує свою згоду на це, підписуючи цей договір.

Підпунктом 7.1.1 п. 7.1 Загальних умов Договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання умов договору Лізингоодержувач за несвоєчасну оплату лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Підпунктом 7.1.2 п. 7.1 Загальних умов Договору сторони погодили, що Лізингоодержувач у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, крім пені, передбаченої п. 7.1.1 договору, оплачує штраф в залежності від терміну заборгованості: при затримці платежу від 2 до 10 днів у розмірі 5 % від суми простроченої заборгованості, від 11 до 20 днів 10 % від суми простроченої заборгованості; понад 20 днів 15 % від суми простроченої заборгованості.

Приписами п.7.3 Загальних умов договору встановлено, що Лізингодавець має право на свій розсуд стягувати з Лізингоодержувача прострочену заборгованість у безсуперечному порядку на підстав виконавчого напису нотаріуса (у випадках, передбачених чинним законодавством) та/або в судовому порядку, визначеному чинним законодавством.

Матеріали справи свідчать,що 12.02.2014р. позивач передав відповідачу предмет лізингу, а саме автомобіль марки АUDI Q7 2013р. випуску, реєстраційний № НОМЕР_1, № шасі/кузова WAUZZZ4L9EDO17754, № двигуна CRC159237, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі (а.с.26), чим виконав свої зобовязання за договором належним чином.

Вказаний предмет лізингу було отримано директором відповідача „А.М.А. ОСОБА_2, що підтверджується підписом вказаної особи та проставленим штампом підприємства.

В свою чергу, як зазначає позивач, і вказане не спростовано в ході судового розгляду, як в суді першої так і апеляційної інстанції, відповідач оплатив авансовий платіж та належним чином у відповідності до умов п. 2.6 загальних умов договору в повному обсязі оплачував лізингові платежі з урахуванням суми курсової різниці, однак з квітня 2015р. припинив виконувати свої зобовязання по оплаті лізингових платежів, у звязку із чим у останнього виникла заборгованість, яка не була погашена відповідачем добровільно.

Матеріали справи свідчать,що враховуючи вищенаведені обставини позивач , з урахуванням приписів ч. 2 ст. 7 Закону України Про фінансовий лізинг та п. 11.4. укладеного з відповідачем договору, листом від 06.06.2015р. (а.с.28) повідомив останнього про відмову від договору та повернення предмету лізингу.

З матеріалів справи вбачається та це встановлено місцевим судом 03.11.2015р. у відповідача було вилучено предмет лізингу (а.с.29), з огляду на що позивач стверджує, що договір фінансового лізингу є розірваним з 03.11.2015р.

З урахуванням вказаного, позивач зазначає, що у відповідача існує заборгованість по лізингових платежах за період з 13.04.2015р. по 03.11.2015р. у сумі 211 497,66 грн., на яку позивачем було нараховано пеню, 3 % річних та штраф у розмірах, що заявлений до стягнення.

Аналіз вищезазначених встановлених обставин з урахуванням умов Договору та приписів чинного законодавства надає можливість суду апеляційної інстанції зробити наступні висновки.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 806 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч.2 вказаної статті ЦК України, до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Проаналізувавши укладений між сторонами договір та правову природу дій, вчинених на його виконання, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого сулу , що правовідносини сторін по цьому спору виникли із договору лізингу.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується з положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 632 ЦК України).

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З урахуванням викладеного відповідач отримавши предмет лізингу від позивача за умовами укладеного договору зобов'язаний був сплачувати за користування предметом лізингу лізингові платежі згідно з графіком платежів (додаток №1 до договору), яким було встановлено дату оплати першого та періодичних лізингових платежів (12 число кожного місяця), суму лізингового платежу щодо кожної дати платежу та його складову частину - суму відшкодування вартості предмета лізингу. При цьому вказані суми були зазначені у гривнях, проте порядок розрахунку суми кожного лізингового платежу у разі зміни курсу долару США встановлений п.2.6 загальних умов.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, в порушення вищезазначених приписів та вимог відповідач не надав суду доказів виконання договору в частині своєчасної сплати лізингових платежів.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд, всебічно дослідивши матеріали справи , дійшов вмотивованого висновку ,що вимоги позивача про стягнення лізингових платежів є обґрунтованими.

Водночас колегія суддів проаналізувавши доводи та висновки місцевого суду щодо зменшення суми лізингових платежів що підлягають стягнення, з у рахуванням заперечень з цього питання з боку скаржник в апеляційній скарзі, доходить висновку,що місцевий суд дійшов вірного висновку, щодо розміру лізингових платежів що підлягають стягненню, з огляду на таке.

Так ,як зазначалось вище. позивач заявив до стягнення заборгованість по лізингових платежам в розмірі, 211 497,66 грн..

При цьому з розрахунку позивача вбачається,що ця сума розрахована шляхом помноження загальної суми лізингового платежу, включаючи платіж, що відшкодовує вартість предмета лізингу, на середньозважений курс української гривні до долара США на міжбанківському ринку, збільшений на 1 (один) відсоток (за офіційними даними НБУ на дату, що передує дню сплати лізингового платежу), та ділення на офіційний курс української гривні до долара США на дату укладання Договору. При цьому, із кожної суми, отриманої зазначеним чином, відмінусовано платіж, що відшкодовує вартість предмета лізингу, вказаний у графіку, тобто без застосування до нього зміни курсу долару.

Однак колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду що зазначені підрахунки помилковими, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається ,що позивач залишився власником предмета лізингу , оскільки розділом 8 цього договору було передбачено перехід права власності на предмет лізингу до відповідача у разі здійснення ним всіх платежів за договором.

Як вже було зазначено, згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Як встановлено судом відповідач не виконував зобов'язань з оплати лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за договором і позивач користуючись правом наданим йому ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" та пунктом 11.4 договору, повідомив відповідача про відмову від договору та припинення його дії і вимагав повернення предмета лізингу .

Як зазначалось вище відповідно до акта повернення майна від 3.11.2015р. відповідач повернув позивачу предмет лізингу.

Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

А згідно із частиною 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У розділі 11 договору сторони встановили право лізингодавця у разі розірвання договору в односторонньому порядку вимагати повернення предмета лізингу в безспірному порядку та право утримувати всі суми, що вже були сплачені лізингоодержувачем за договором.

З урахування вказаних об наслідком розірвання договору є відсутність позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача і, відповідно, відсутність права вимагати оплати такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості майна, яке залишилося у власності позивача.

Враховуючи наведене місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, а тому позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як курсова різниця, нарахована на платіж з відшкодування вартості цього майна, є безпідставними.

На переконання суду апеляційної інстанції місцевий суд мотивовано, відповідно до вище наведених правових норм та суті вказаних платежів, вказав у рішенні ,що зазначення позивачем у договорі, що фактично курсова різниця, нарахована на таку складову частину лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, є комісією лізингодавця не змінює правової природи платежу з відшкодування вартості майна, а тому обґрунтовано не взяв це до уваги.

При цьому, місцевий суд дійшов вмотивованого висновку, нарахування курсової різниці на винагороду (комісію) лізингодавця (графа 5 графіку (а.с.11), є обґрунтованим та таким, що відповідає умовам договору.

Перевіривши здійснений місцевим судом з власної ініціативи перерахунок лізингових платежів, колегія суддів доходить висновку, що його зроблено методологічно і математично правильно , а відтак вважає що місцевий суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача суму заборгованості по лізинговим платежам в розмірі 138 802,98 грн., в т.ч. з урахуванням того що часткова сплата платежу за квітень 2015р., з огляду на положення п.2.9 цілком охоплює комісію (винагороду) лізингодавця з урахуванням курсової різниці, а залишок суми по рахунку має бути віднесено як заборгованість по відшкодуванню вартості предмета лізингу.

З огляду на викладене доводи скаржника щодо невірного застосування судом умов договору та виходу при оцінки умов договору за межи предмету спору чим в даному випадку порушуються його права як позивача, не приймаються судом до уваги та не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду в цієї частині та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості лізингових платежів у визначеному позивачем обсягу.

Щодо заявлених позивачем похідних вимог ,висновків місцевого суду з цього питання та доводів апелянта в цієї частині,то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Що стосується вимог про стягнення 3% річних та втрат від інфляції.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи ,що місцевий суд здійснив власний розрахунок суми основного боргу, то вищенаведені нарахування слід було здійснити саме з визначеної місцевим судом основної заборгованості . що місцевий судом і було зроблено.

Перевіривши здійснений місцевим судом розрахунок 3% річних та втрат від інфляції , колегія суддів доходить висновку,що його зроблено методологічно і математично правильно .

Щодо заявлений позивачем до стягнення сум пені та штрафу.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ст. 611 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як свідчать матеріали справи, підпунктом 7.1.1 п.7.1 Загальних умов сторони погодили, що за несвоєчасну оплату лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, Лізингоодержувач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Враховуючи те, що відповідач не виконував належним чином свої зобов'язання по сплаті лізингових платежів та приймаючи до уваги ,що місцевий суд здійснив власний розрахунок суми основного боргу, то нарахування пені слід було здійснити саме з визначеної місцевим судом основної заборгованості . що місцевий судом і було зроблено.

Перевіривши здійснений місцевим судом розрахунок пені суд апеляційної інстанції доходить висновку,що його зроблено методологічно і математично правильно .

підпунктом 7.1.2 п. 7.1 Загальних умов сторони погодили, що Лізингоодержувач у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, крім пені, передбаченої п. 7.1.1 договору, оплачує штраф в залежності від терміну заборгованості: при затримці платежу від 2 до 10 днів у розмірі 5 % від суми простроченої заборгованості, від 11 до 20 днів 10 % від суми простроченої заборгованості; понад 20 днів 15 % від суми простроченої заборгованості.

З огляду на викладене та визначений місцевим судом вищенаведений розмір заборгованості по лізинговим платежам , су апеляційної інстанції доходить висновку,що місцевий суд правильно розрахував визначену ним суму штрафу що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача , а саме в розмірі 20 820,45 грн.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 22.03.2012р. Про судове рішення рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному зясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку колегії суддів місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав у відповідності до приписів ст.43 ГПК України повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, дотримавшись при цьому вимог та приписів господарсько-процесуального законодавства, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам .

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи , як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість ,а тому не можуть бути підставою для зміни судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсягу.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст.33,43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 11.04.2016 р. по справі №916/343/16 залишити без змін,а апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" без задоволення.

Головуючий суддя О.Л. Воронюк

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя В.В.Лашин