КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2016 р. Справа№ 910/490/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Хрипуна О.О.

Власова Ю.Л.

За участі представників сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача-1: не з'явився;

Від відповідача-2: Запорожець А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 у справі № 910/490/16 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент"

до 1. Державної казначейської служби України

2. Запорізької митниці Державної фіскальної служби України

про стягнення 21 311,07 грн. ,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 по справі №910/490/16, повний текст якого складено 04.07.2016, у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент"до Державної казначейської служби України, Запорізької митниці Державної фіскальної служби України про стягнення 21 311,07 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправними діями та рішенням.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення неправомірних дій відповідачем 2 під час оформлення митної декларації №112050000/2013/017476 та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою держави (митного органу) та наявністю шкоди позивача, з огляду на недоведеність викладених у позові обставин щодо неправомірності дій відповідача 2 та завдання такими діями шкоди позивачеві.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2016, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт наголошував на тому, що судом першої інстанції було невірно зроблено висновки щодо обставин справи, зокрема те, що внаслідок прийняття Запорізькою митницею протиправних рішення про коригування митної вартості товарів № 112050000/2013/000558/2 та рішень про визначення коду товару №КТ-103-2013, №КТ-130-2013 відповідачем 2 було відмовлено в оформленні митної декларації № 11205000/2013/17373, за якою підлягало сплаті 32136,33 грн., та за оформленою МД №112050000/2013/0017476 позивачем сплачено 53447,40 грн., чим, на думку останнього, йому завдано матеріальної шкоди в сумі 21311,07 грн., яка становить різницю між сумами сплат за вказаними деклараціями. Крім того, апелянт посилався на те, що за весь час існування Запорізька митниця не винесла жодного рішення про повернення надміру сплачених митних платежів за заявами позивача, а листом № 718/11/08-70-19 від 27.04.2016 повідомила на заяву № 333/011-16 про відсутність підстав для повернення з державного бюджету коштів, сплачених внаслідок прийняття службовцями митниці протиправного рішення, отже, не існує механізму повернення коштів, які потрапили до державного бюджету. До того ж, апелянт наголошує, що протиправність рішення відповідача-2 встановлена судовими рішеннями, існує причинний зв'язок між протиправним рішенням і завданою шкодою.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2016, поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 у справі № 910/490/16, апеляційну скаргу апелянта прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 19.10.2016.

17.10.2016 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду (канцелярію) від Запорізької митниці ДФС надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-2 просив залишити оскаржуване рішення без змін як таке, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу апелянта просив залишити без задоволення.

В судове засідання 19.10.2016 апелянт представників не направив, причин неявки в судове засідання представників суд апеляційної інстанції не повідомив. Про розгляд справи був повідомлений належним чином (повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження від 09.09.2016) - 759). Через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду (канцелярію) клопотань та заяв не подавав.

В судове засідання 19.10.2016 відповідач-1 представників не направив, причин неявки в судове засідання представників суд апеляційної інстанції не повідомив. Про розгляд справи був повідомлений належним чином (повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження від 09.09.2016) - 805). Через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду (канцелярію) клопотань та заяв не подавав.

В судовому засіданні 19.10.2016 представник відповідача-2 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представників апелянта та відповідача-1, оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 08.06.2011 між фірмою-продавцем RUGAO WANLI CHEMICAL INDUSTRY CO., LTD (Китай) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" (покупець за контрактом, позивач у справі) був укладений зовнішньоекономічний контракт №11056/ІМ (далі - Контракт), відповідно до якого Продавець зобов'язувався продати, а Покупець у свою чергу придбати товари (продукцію) згідно специфікацій і умов, зазначених у відповідних Додатках до Контракту. Кількість та вартість товарів регулюються у відповідних Додатках.

Згідно Додатку № 5 від 08.05.2013 до цього Контракту, продавець взяв на себе зобов'язання щодо поставки ТОВ "Технохімреагент" продукту - BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) у кількості 12000 кг за ціною 1,60 USD/кг (товар №1) та DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) у кількості 3600 кг за ціною 2,35 USD/кг (товар №2). Загальна вартість партії товару - 27660 USD.

З метою митного оформлення товару, отриманого згідно Контракту, позивач 05.07.2013 подав до митного органу для оформлення вантажну митну декларацію МД-2 №112050000/2013/017373. Митна вартість товару - BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50% партія № та DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50% партія № була визначена декларантом відповідно до ціни угоди. На підтвердження зазначеної у декларації митної вартості товару позивачем митному органу були надані документи, перелік яких наведений у п.44 митної декларації, серед яких, зокрема, інвойс CW20130528.

05.07.2013 Запорізькою митницею ДФС декларанту було надано повідомлення про те, що згідно вимог ст. 53 Митного кодексу України митний орган дійшов висновку, що документи, які надані до митного оформлення товару не містять всіх даних відповідно до обраного декларантом методу визначення митної вартості. В зв'язку з цим необхідно надати (за наявності) додаткові документи, що підтверджують заявлену митну вартість товару і обраний метод її визначення, а саме: 1) каталоги, специфікації виробника товару; 2) копію митної декларації країни відправлення; 3) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару".

Із вказаним повідомленням митного органу уповноважена особа позивача була ознайомлена під розпис 05.07.2013. Разом з цим, уповноважена особа позивача на повідомленні зробила запис про надання митної декларації країни відправлення №11065105 від 25.05.2013 та неможливість подання інших документів, зазначених митницею у повідомленні.

05.07.2013 Запорізькою митницею було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №112050000/2013/000558/2 за МД № 12050000/2013/017373, яким було визначено митну вартість товару за резервним методом згідно вимог ст. 64 Митного кодексу України.

В подальшому, в зв'язку з винесенням вказаного рішення відповідачем 2 було відмовлено позивачу в митному оформленні товарів за МД № 12050000/2013/017373, про що було видано картку відмови в митному оформленні № 112050000/2013/00695, копія якої міститься в матеріалах справи.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням про коригування митної вартості товарів, звернувся з позовом до адміністративного суду, за результатами розгляду якого Запорізьким окружним адміністративним судом постановою від 16 грудня 2013 року у справі № 808/8051/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2, яка набрала законної сили та ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року залишено без змін, позовні вимоги задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення відповідача 2 про коригування митної вартості товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2.

Зокрема, зазначеною постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року у справі № 808/8051/13-а встановлена протиправність та необґрунтованість рішення від 05.07.13 р. 1120000/2013/000558/2, оскільки ТОВ "Технохімреагент" виконані умови, передбачені ст. 58 Митного кодексу України для митного оформлення товару за ВМД МД-2 №112050000/2013/017373 від 05.07.2013 року, зокрема, при декларуванні митної вартості товару за ціною договору, Запорізькою митницею здійснено самостійну митну оцінку вартості товару із застосуванням резервного 2г методу без достатніх для того підстав, базуючись на припущеннях та довільно обраній вартості товару, що призвело до безпідставного прийняття митним органом рішення про визначення митної вартості товару за резервним 2г методом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Пунктом 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду встановлено обставини необґрунтованості та протиправності рішення відповідача 2 про визначення коду товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2. При цьому вказаний факт відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційним і доказування не потребує.

Окрім того, як вірно встановлено місцевим господарським судом за матеріалами справи, з метою митного оформлення імпортованого товару позивачем за рішенням про визначення коду товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2 було оформлено митну декларацію №112050000/2013/017476, за якою позивачем були сплачені платежі в розмірі, визначеному митним органом - Запорізькою митницею Державної фіскальної служби України, мито та податок на додану вартість.

При цьому в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди неправомірним рішенням відповідача 2 від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2 про коригування митної вартості товарів, скасованим постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року у справі № 808/8051/13-а, прийняття якого зумовило оформлення митної декларації №112050000/2013/017476, внаслідок чого, з метою випуску імпортованого товару в обіг, позивачем було сплачено митні платежі та податок на додану вартість загалом у надмірному розмірі.

Факт визнання незаконним та неправомірним рішення відповідача 2 про коригування митної вартості товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2 сторонами не заперечувався.

Водночас, 15.04.2016 позивач звернувся до начальника Запорізької митниці ДФС із заявою №333/011-16 про повернення надмірно сплачених коштів у розмірі 5676,55 грн., сплачених під час розмитнення товару за ВМД №112050000/2013/017476 від 05.07.2013р. Вказана заява отримана відповідачем-2 15.04.2016р. за вх. номером 807/1/24, про що свідчить штамп Запорізької митниці ДФС на примірнику вказаної заяви.

Вказана заява, із її змісту, подана у відповідності до наказу Державної митної служби України №618 від 20.07.2007р., ч.6 ст. 301 Митного кодексу України, ч.2 ст. 45 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 43, 102 Податкового кодексу України.

Наказом Державної митної служби України від 20.07.2007 № 618, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2007 р. за № 1097/14364, затверджено Порядок повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами (далі - Порядок), що визначає процедуру повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, у тому числі у випадках, зазначених у статті 264, частині четвертій статті 284 Митного кодексу України та в міжнародних договорах України.

Вказаним Порядком передбачене право платника податків на повернення надмірно сплачених податкових платежів, реалізація якого здійснюється за умови звернення платника податків до митного органу із заявою довільної форми, підписана керівником і головним бухгалтером суб'єкта господарської діяльності (п.2 Порядку).

За результатами розгляду такої заяви складається висновок про повернення платникам податків помилково та/або надмірно сплачених митних та інших платежів, який разом із Реєстром висновків про повернення та супровідним листом, адресується органу Державного казначейства України. В той же час, за відсутності підстав для повернення коштів у встановленому порядку готується та надсилається заявнику письмова обґрунтована відповідь (п. 11 Порядку).

За твердженням відповідача 2, що позивачем не спростоване, заява №333/011-16 від 15.04.2016р. розглядається митним органом. В свою чергу, на момент вирішення спору судом першої інстанції, доказів винесення відповідачем 2 рішення за результатом розгляду заяви не надано.

При цьому, як наголошував апелянт в апеляційній скарзі, листом № 718/11/08-70-19 від 27.04.2016 Запорізька митниця ДФС повідомила на заяву № 333/011-16 про відсутність підстав для повернення з державного бюджету коштів, сплачених внаслідок прийняття службовцями митниці протиправного рішення.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, враховує те, що вказана відповідь Запорізької митниці ДФС листом № 718/11/08-70-19 від 27.04.2016 жодним чином не впливає на оцінку доводів сторін в обгрунтування позову в контексті спірних правовідносин в сукупності з матеріально - правовою вимогою позивача про відшкодування завданої шкоди.

Крім того, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач одночасно із рішенням Запорізької митниці ДФС про коригування митної вартості від 05.07.2013р. № 120000/2013/000558/2, позивач посилається на рішення №КТ-103-2013 від 23.01.2013р. та №КТ-130-2013 від 06.08.2013р. про визначення коду товару, якими збільшено ставку мита до 2% та 6,5% відповідно, якими позивач керувався при визначенні коду товару, і що, на думку останнього, спричинило надмірну сплату ним митних та податкових платежів.

В свою чергу, Запорізькою митницею ДФС було винесено Рішення про визначення коду товару №КТ-103-2013 від 23.01.2013 р., яким товар класифікований наступним чином:

- товар BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія № за кодом ставка мита 0%;

- товар DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія №201211101 за кодом ставка мита 2%.

02.07.2013 позивач звернувся до Міністерства доходів і зборів України зі скаргою на рішення про визначення коду товару № КТ-103-2013 від 23.01.2013 за результатами розгляду якої Департаментом митної справи Міндоходів України рішенням №7676/6/99-99-24-02-02-16 від 26.07.2013 встановлено, що оскаржуване рішення № КТ-103-2013 від 23.01.2013 р. підлягає відкликанню та перегляду.

Так, в подальшому 06.08.2013 Запорізькою митницею ДФС (відповідачем 2 у справі) на виконання рішення Департаменту митної справи Міндоходів України №7676/6/99-99-24-02-02-16 від 26.07.2013 прийнято рішення про визначення коду товару № КТ-130-2013, копія якого міститься в матеріалах справи, яким імпортований позивачем товар BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія № та DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія №201211101 віднесено до коду УКТЗЕД .

При цьому, як свідчать матеріали справи, позивач, не погодившись із прийнятим рішенням від 06.08.13 р., звернувся до адміністративного суду з позовом до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013, за результатами розгляду якого постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14, яка набрала законної сили, скасовано постанову суду першої інстанції від 14.04.14 р. про відмову в задоволенні позову та позов ТОВ "Технохімреагент" задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці Міндоходів про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013.

Зокрема, зазначеною постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14 встановлена необґрунтованість та протиправність рішення Запорізької митниці Міндоходів про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013, яке вказаною постановою скасоване. Зокрема, встановлено, що визначаючи правильність класифікації декларантом товару за кодом УКТЗЕД, Митниця повинна була дотримуватися Основних правил інтерпретації УКТЗЕД, виходити з назв товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп, при цьому суб'єктом владних повноважень не доведено ту обставину, що товари, заявлені декларантом до митного контролю, слід відносити саме до товарної позиції 34029010.

При цьому вказана обставина в розумінні ст. 35 Господарського процесуального кодексу України є преюдиційною і доказування не потребує.

За твердженням позивача, внаслідок прийняття Запорізькою митницею зазначених рішень, які в подальшому були скасовані, йому було відмовлено в оформленні МД№/2013/017373, за якою підлягало сплаті 32136,33 грн. митних платежів. Проте, як зазначає позивач в поданій позовній заяві, ТОВ "Технохімреагент" було оформлено МД №112050000/2013/2013/0017476, за якою останнім сплачено 53447,40 грн.

Відтак, в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про завдання йому шкоди неправомірними рішеннями відповідача 2 про коригування митної вартості товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2, скасованим постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року у справі № 808/8051/13-а, рішенням про визначення коду товару від №КТ-103-2013 від 23.01.2013 р., відкликаним відповідачем 2, та рішенням про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013, скасованим постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14, внаслідок чого, позивачем з урахуванням вказаних рішень було сплачено суму митних платежів у надмірному розмірі 21311,07 грн., в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 21311,07 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправними рішеннями та діями відповідача 2.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно частини 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб'єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що дана стаття є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) Суб'єктний склад завдавачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) Завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до п. 2 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи (п. 6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007).

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку органу Державної митної служби України) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, зокрема, про завдання йому шкоди неправомірним рішенням відповідача 2 шляхом прийняття рішення від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару, скасованого постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14, а також рішення №КТ-103-2013 від 23.01.2013 р., що відкликане податковим органом, прийняття яких зумовило сплату позивачем надмірно митних платежів та податку на додану вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до ч.1 ст. 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Частиною 2 ст. 318 Митного кодексу України передбачено, що митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Статтею 257 Митного кодексу України передбачено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.

Електронне декларування здійснюється з використанням електронної митної декларації, засвідченої електронним цифровим підписом, та інших електронних документів або їх реквізитів у встановлених законом випадках. Митна декларація та інші документи, подання яких органам доходів і зборів передбачено цим Кодексом, оформлені на паперовому носії та у вигляді електронних документів, мають однакову юридичну силу.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 69 Митного кодексу України товари при їх декларуванні підлягають класифікації, тобто у відношенні товарів визначаються коди відповідно до класифікаційних групувань, зазначених в УКТЗЕД. Органи доходів і зборів здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТЗЕД.

Для цілей класифікації товарів митні органи використовують Українську класифікацію товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД), що є товарною номенклатурою Митного тарифу України, затвердженого Законом України "Про митний тариф України" та складається на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів.

В УКТЗЕД товари систематизовано за розділами, групами, товарними позиціями, товарними підпозиціями, найменування і цифрові коди яких уніфіковано з Гармонізованою системою опису та кодування товарів.

Відповідно до п.14 Порядку щодо роботи відділу митних платежів, підрозділу митного оформлення митного органу та митного поста при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012р. № 650, при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України, класифікація товарів за запитами ПМО або митного поста здійснюється посадовими особами ВМП на основі документів та відомостей, які передаються до ВМП разом із запитом.

При цьому при визначенні правильності класифікації декларантом товару за кодом УКТЗЕД митниця повинна дотримуватись основних правил інтерпретації УКТЗЕД, виходити з назви товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп.

Згідно розділу ІІІ вказаного наказу декларант або уповноважена ним особа класифікує товари згідно з УКТЗЕД при їх декларуванні відповідно до статті 69 Кодексу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновкм місцевого господарського суду про те, що рішення Запорізької митниці Міндоходів №КТ-130-2013 про визначення коду товару від 06.08.2013 приймалося на підставі поданих для розгляду документів, у переліку яких значилася митна декларація №112050000/2013/000174 від 08.01.2013р., інвойс CW20121109 і ін., що ідентифікують певну поставку товару, а саме BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія №.

Отже, правомірним є висновок місцевого суду першої інстанції, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції про те, що відповідач 2 при прийнятті рішення №КТ-130-2013 про визначення коду товару від 06.08.2013 керувався відомостями, заявленими у запиті щодо поставки товару за митною декларацією №112050000/2013/000174 від 08.01.2013 р. та інвойсом CW201211109, партія товару .

На вимогу посадової особи органу доходів і зборів декларант або уповноважена ним особа зобов'язані надати усі наявні відомості, необхідні для підтвердження заявлених ними кодів товарів, поданих до митного оформлення, а також зразки таких товарів та/або техніко-технологічну документацію на них. (ч.3 ст. 69 Митного кодексу України).

При цьому за приписами ч.4 ст. 69 Митного кодексу України у разі виявлення під час митного оформлення товарів або після нього порушення правил класифікації товарів орган доходів і зборів має право самостійно класифікувати такі товари.

Матеріалами справи підтверджується, що 05.07.2013 позивач звернувся до Запорізької митниці Державної фіскальної служби України за оформленням товару - бензалконій хлорид у кількості 12000 кг та дидецил диметил амоній хлорид у кількості 3600 кг та подав вантажну митну декларацію №112050000/2013/017373 для митного оформлення вантажу у режимі імпорт, в якій позивачем визначено код імпортованого товару згідно УКТЗЕД - (п.33 декларації), без посилання на рішення про зміну коду товару у п. 44 декларації.

В подальшому, з метою митного оформлення імпортованого товару цього ж дня було оформлено митну декларацію №112050000/2013/017476, за якою позивачем були сплачені платежі в розмірі, визначеному митним органом - Запорізькою митницею Державної фіскальної служби України, а позивачем сплачено мито та податок на додану вартість у розмірі, що вказаний у графі 47 декларації, і в якій позивачем визначено код імпортованого товару згідно УКТЗЕД - (п.33 декларації), без посилання на рішення про зміну коду товару у п.44 декларації.

Судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги як такі, що спростовуються наявними матеріалами справи твердження позивача в обґрунтування доводів як позову, так і апеляційної скарги, що за умови неприйняття відповідачем 2 неправомірних рішень № КТ-103-2013 від 23.01.2013 та №КТ-130-2013 від 06.08.2013, ТОВ "Технохімреагент" імпортований товар було б віднесено до іншого коду УКТЗЕД, ставка податку склала б нуль відсотків. Натомість, прийняття неправомірних рішень №КТ-103-2013 від 23.01.2013 та №КТ-130-2013 від 06.08.2013 про визначення коду товару мало, на думку позивача, наслідком застосування його для митного оформлення товару за митною декларацією №112050000/2013/0017476, що зумовило сплату мита 1415,03 грн. та податку на додану вартість у розмірі 52032,37 грн.

При цьому, за митною декларацією №112050000/2013/017476 рішення про визначення коду товару відповідачем 2 взагалі не приймалося, а отже відсутній акт, яким позивачу завдано шкоди. У свою чергу, рішення від 06.08.2013 №КТ-130-2013 про визначення коду товару, яке скасоване постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 у справі №П/808/276/14, обгрунтовано не прийнято судом першої інстанції в якості доказу порушення прав позивача у зв`язку з оформленням митної декларації №112050000/2013/017476 від 05.07.2013, оскільки стосувалося іншої поставки товару: за іншими інвойсами, партіями товару та митними деклараціями, що підтверджується графою 44 декларацій, а також в часі приймалося пізніше, ніж дата оформлення спірної митної декларації, а саме 06.08.2013.

Водночас, позивачем не зазначено, за якою ВМД зазначені рішення виносились, що у поєднанні із запереченнями відповідача-2 та наданими доказами не стосується митної декларації №112050000/2013/017476, яку заявлено позивачем при визначенні розміру збитків.

За таких обставин, зважаючи на самостійне визначення позивачем коду товару в графі 33 як в ВМД № 112050000/2013/017476, яку також було заповнено та подано митному органу самостійно, суд приходить до висновку про те, що встановлена в судовому порядку неправомірність рішення від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару у справі №П/808/276/14а, не стосувалася випадку подання позивачем митної декларації №112050000/2013/017476.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Окрім того, позивач в обґрунтування позовних вимог пов`язує надмірну сплату митних та податкових платежів при оформленні МД№112050000/2013/2013/0017476 із прийняттям рішень митного органу про визначення коду товару №КТ-103-2013 від 23.011.2013 та №КТ-130-2013 від 06.08.2013, а також одночасно із прийняттям рішення про коригування митної вартості товару від 05.07.2013 р. №1120000/2013/000558/2. Наразі, вказані рішення митного органу є підставами поданого позивачем позову, що за умови відсутності розмежування шкоди, завданої кожним з вказаних рішень та відповідно, визначення конкретної суми останньої, в свою чергу свідчить про відсутність достатніх обґрунтованих правових підстав для висновку суду про наявність завданої шкоди.

В свою чергу, відповідно до приписів ч. 2 ст. 30 Митного кодексу України шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю органів доходів і зборів або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов'язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

При цьому, враховуючи правовий висновок, наведений в рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рп/2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України, яка визначена позивачем відповідачем у даному спорі, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Отже, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів доходів і зборів, до складу яких входить Запорізька митниця ДФС, співвідповідачами є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Вказана правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України у справі № 18/177 від 22.02.2012, у справі № 5011-61/2508-2012 від 11.02.2013.

За таких обставин, при вирішенні спору суб'єктний склад справи є правомірним та вірно визначеним місцевим господарським судом, оскільки центральним органом виконавчої влади у сфері розподілення бюджетних коштів є саме Державна казначейська служба, як головний розпорядник коштів Державного бюджету України.

З огляду на вищенаведене, оцінивши в сукупності подані сторонами докази та перевіривши обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення неправомірних дій відповідачем 2 під час оформлення митної декларації №112050000/2013/017476 та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою держави (митного органу) та наявністю шкоди позивача, з огляду на недоведеність викладених у позові обставин щодо неправомірності дій відповідача 2 та завдання такими діями шкоди позивачеві, суд зазначає про відсутність правових підстав для задоволення позову, в зв'язку з чим позовна вимога позивача про стягнення шкоди задоволенню не підлягає.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що з наявних обставин справи вбачається, що предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення суми сплаченого митного платежу, що є обов'язковим платежем до Державного бюджету України, відповідачі у правовідносинах, які склалися між сторонами у справі, виконують владні управлінські функції з організації надходження цього платежу до відповідного бюджету, а тому правові підстави стягнення спірних грошових коштів в межах відповідного господарського спору саме як шкоди за своєю правовою природою, яка випливає з наявності саме господарських відносин, - відсутні.

З урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції також зазначає, шкода у виді сплаченого митного платежу за своєю правовою природою не є майновою шкодою у розумінні цивільного права, таким чином, заявлена позивачем до стягнення сума шкоди не є шкодою цивільною, захист якої передбачений ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, а отже відсутні обов'язкові елементи складу цивільного правопорушення - шкода, як складова саме цивільного права, та, як наслідок, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню з наведених позивачем підстав позовних вимог і наявних обставин справи.

При цьому, між позивачем, та відповідачами, які представляють інтереси держави у відповідних відносинах, які пов'язані з надходженням митних платежів до Державного бюджету України, існують відносини зобов'язального характеру на підставі закону, оскільки обов'язком позивача є сплатити відповідний збір (митний платіж), а зустрічним обов'язком відповідачів є адміністрування цих податків і зборів.

За своєю правовою природою зобов'язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб'єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов'язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов'язальних відносин. Такі правовідносини є деліктними.

Грошове зобов'язання з відшкодування шкоди у розумінні приписів законодавства є цивільно-правовою відповідальністю, а не борговим (грошовим) зобов'язанням, яке виникає з зобов'язальних відносин.

Таким чином, наявність зобов'язальних відносин між сторонами, які хоча і виникли на підставі закону, виключають можливість застосування до них правових норм, що регулюють деліктні правовідносини.

А оскільки, сферу дії Цивільного кодексу України становлять відносини, засновані на юридичній рівності сторін, натомість, зобов'язальні митні відносини за своєю правовою природою є відносинами підпорядкування, а отже вони не підпадають під сферу дії зазначеного кодексу і заявлені позивачем підстави позову з посиланням на норми Цивільного кодексу України - не можуть бути обґрунтуванням для задоволення позовних вимог в межах господарського спору. До того ж, заявлені вимоги про стягнення шкоди - є передчасними, оскільки зобов'язання з повернення митного платежу в розмірі здійсненої позивачем переплати - не є припиненим у будь-який із встановлених законом способів, а також немає підстав вважати його таким, що не існує та/або відсутній у позивача внаслідок його виконання/погашення/відмови у його стягненні за рішенням суду саме як митної переплати митного платежу згідно приписів Митного кодексу України.

Також, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим господарським судом було обгрунтовано відхилено заперечення відповідача 2 проти позовних вимог з підстав неможливості розгляду даного спору господарським судом суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" від 24 жовтня 2011 року № 10 (далі - Постанова № 10) з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4 1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

При цьому, відповідно до п. 3 постанови № 10 у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Так, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також, в тому числі, спори, пов'язані з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК (п. 3.2. постанови № 10).

В свою чергу, як передбачено ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Проте, враховуючи те, що позивачем, з огляду на предмет і підстави позову, заявлено до стягнення відшкодування шкоди, завданої, за його твердженням, неправомірними діями відповідача 2 як державного органу, а тому предметом позову є стягнення шкоди, а тому спір у даній справі є спором про відшкодування шкоди, заподіяної протиправним рішенням суб'єкта владних повноважень, і такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір та за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у рішенні про відмову у задоволенні позову, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 у справі № 910/490/16 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до п. 13 ч.2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 у справі № 910/490/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 у справі № 910/490/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/490/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.О. Хрипун

Ю.Л. Власов