донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

02.11.2016 р. справа №908/1819/15-г

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів: при секретарі судового засідання:ОСОБА_1В ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю представників сторін:

від позивача: від відповідача: від держвиконавця:ОСОБА_5 довір. не прибув не прибув
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Райффайзен ОСОБА_6, м. Київ
на ухвалу господарського суду Запорізької області
від29.08.2016р.
у справі№ 908/1819/15-г
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Райффайзен ОСОБА_6, м. Київ
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ДПА, м.Донецьк
про за скаргою на діїстягнення 157285,91 грн. Товариства з обмеженою відповідальністю ДПА, м.Донецьк Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві, м. Київ
В С Т А Н О В И В:

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 29.08.2016р. по справі №908/1819/15-г:

- задоволено скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ДПА на дії державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (вих. № б/н від 11.07.2016 р.);

- визнано незаконними дії Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо виконання наказу господарського суду Запорізької області № 908/1819/15-г від 24.11.2015р.;

- визнано недійсною постанову Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження № 49698155 від 11.01.2016 р.

Не погодившись із ухвалою місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю Райффайзен ОСОБА_6, м. Київ звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Запорізької області від 29.08.2016р. по справі №908/1819/15-г та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги боржника.

Скаржник вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та такою, що прийнята із порушенням норм матеріального права, з огляду на те, що відповідно до ч.1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач має право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти дії з виконання рішення, у звязку із чим стягувач звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження до Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2016р. було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий Будко Н.В., судді Дучал Н.М., Геза Т.Д.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2016р. у звязку із перебуванням судді Будко Н.В. у відпустці було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий Агапов О.Л., судді Мясищев А.М., Мартюхіна Н.О.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2016р. у звязку із перебуванням судді Агапова О.Л. у відпустці було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий Сгара Е.В., судді Дучал Н.М., Склярук О.І.

Позивач у судовому засідання 02.11.2016р. наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач у судове засідання 02.11.2016р. не прибув, причини неявки не повідомив.

Держвиконавець у судове засідання 02.11.2016р. не прибув, причини неявки не повідомив.

Перевіривши матеріали справи та правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального права України, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст.106 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

З матеріалів справи вбачається, що 13.05.2015р. рішенням господарського суду Запорізької області у справі № 908/1819/15-г позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Райффайзен ОСОБА_6 задоволено повністю та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ДПА (83009, місто Донецьк, вул. Новоросійська, 9, поштова адреса: 04655, м. Київ, пр. Московський, 21, оф. 12, ідентифікаційний код юридичної особи 32123193) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Райффайзен ОСОБА_6 (04073, м. Київ, просп. Московський, 9, корп. 5, офіс 101, ідентифікаційний код юридичної особи: 34480657) суму 157285 (сто пятдесят сім тисяч двісті вісімдесят пять) грн. 91 коп. основного боргу, 3145 (три тисячі сто сорок пять) грн. судового збору.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 20.07.2015р. рішення господарського суду Запорізької області у справі № 908/1819/15-г від 13.05.2015р. було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.11.2015р. постанову Донецького апеляційного господарського суду від 20.07.2015 у справі № 908/1819/15-г та рішення господарського суду Запорізької області у справі № 908/1819/15-г від 13.05.2015р. залишено без змін.

Господарським судом Запорізької області 24.11.2015р. видано відповідний наказ про примусове виконання рішення.

Товариство з обмеженою відповідальністю Райффайзен ОСОБА_6 звернулось до Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві з заявою про примусове виконання наказу господарського суду Запорізької області №908/1819/15-г від 24.11.2015р.

Державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП49698155 від 11.01.2016р. щодо примусового виконання наказу господарського суду Запорізької області від 24.11.2015р. по справі № 908/1819/15-г

Не погодившись із винесенням вищезазначеної постанови, Товариство з обмеженою відповідальністю ДПА звернулось із скаргою на дії Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві про визнання його дїй щодо виконання наказу господарського суду Запорізької області № 908/1819/15-г від 24.11.2015 р. незаконними та скасування постанови Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві про відкриття виконавчого провадження №49698155 від 11.01.2016р.

При розгляді вищевказаних вимог, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до ст.121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом 10 днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня коли дія мала бути вчинена.

При цьому, господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Частини 1 та 2 ст.6 Закону України Про виконавче провадження встановлює, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб. Державний виконавець розяснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії ( ч.1 ст.11 Закону України Про виконавче провадження).

Відповідно до приписів ст.93 ЦК України, місцезнаходження особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи ( переважно знаходиться керівництво) та здійснюється управління і обліку.

Згідно приписів ст. 19 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

У заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника.

Стаття 20 Закону України Про виконавче провадження встановлює, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна.

Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюється їх функції, належить стягувачу.

Згідно п.3.6.1. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999р. № 74/5 з подальшими змінами та доповненнями, державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам статті 19 Закону та предявлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення до виконання

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Товариство з обмеженою відповідальністю ДПА зареєстровано за адресою: 83009, м. Донецьк, вул. Новоросійська, буд. 9.

Як вже зазначалось вище, стягувач звернувся до Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві із заявою про примусове виконання наказу господарського суду Запорізької області № 908/1819/15-г від 24.11.2015р.

Товариство з обмеженою відповідальністю Райффайзен ОСОБА_6 у вищевказаній заяві про примусове виконання наказу господарського суду Запорізької області № 908/1819/15-г від 24.11.2015р. зазначило, що фактичним місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю ДПА є наступна адреса: 04655, м. Київ, пр. Московський, 21, оф.12.

Матеріали справи свідчать, що адреса 04655, м. Київ, проспект Московський, буд. 21, офіс 12 була зазначена у виконавчому документі наказі господарського суду Запорізької області № 908/1819/15-г від 24.11.2015р.

Крім того, під час розгляду справи №908/1819/15-г господарським судом Запорізької області, в тому числі під час перегляду рішення суду від 13.05.2015р. в апеляційному та касаційному порядку, Товариство з обмеженою відповідальністю ДПА в якості свого фактичного місцезнаходження також зазначало адресу: 04655, м. Київ, проспект Московський, буд. 21, офіс 12 і саме за цією адресою боржник отримував поштову кореспонденцію.

До того ж, під час розгляду аналогічної скарги на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві у справі №908/1813/15-г між тими ж сторонами, що і в даній справі, господарський суд Запорізької області в ухвалі від 24.06.2016р., яка залишена в силі Вищим господарським судом в постанові від 19.10.2016р., було встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю ДПА орендувало нежитлове приміщення за адресою: 04655, м. Київ, проспект Московський, буд. 21, офіс 12 на підставі договору суборенди від 12.01.2015 року, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Будинок «ДПА».

Відповідно до ч.3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факт орендування Товариством з обмеженою відповідальністю ДПА нежитлового приміщення за адресою: 04655, м. Київ, проспект Московський, буд. 21, офіс 12 не потребує доведенню під час розгляду даної справи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що адреса 04655, м. Київ, проспект Московський, буд. 21, офіс 12 зазначена у виконавчому документі наказі господарського суду Запорізької області №908/1819/15-г від 24.11.2015р., як поштова адреса боржника Товариства з обмеженою відповідальністю ДПА.

Враховуючи наведене, з огляду на той факт, що приписами ч. 1 ст. 20 Закону України Про виконавче провадження право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу, а фактичним місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю ДПА є наступна адреса: 04655, м. Київ, проспект Московський, буд. 21, офіс 12, яка також зазначена у виконавчому документі наказі господарського суду Запорізької області №908/1819/15-г від 24.11.2015р., державний виконавець правомірно прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження ВП49698155 від 11.01.2016р., що є підставою для відмови в задоволенні скарги боржника.

До того ж, апеляційний суд наголошує, що частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

У п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 у справі № 11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України Про міжнародні договори України і ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

Згідно з вимогами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні (абз. 3 п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004р. у справі Півень проти України суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обовязкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005р. по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції ("ОСОБА_7 проти Італії", заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Згідно Рішення Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Європейський суд наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ДПА на дії державного виконавця, у звязку із чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала господарського суду Запорізької області від 29.08.2016р. по справі №908/1819/15-г підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ДПА на дії Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві про визнання його дій щодо виконання наказу господарського суду Запорізької області № 908/1819/15-г від 24.11.2015 р. незаконними та скасування постанови Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві про відкриття виконавчого провадження №49698155 від 11.01.2016р.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача, як на сторону внаслідок неправильних дій якої виник спір.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105, 106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Райффайзен ОСОБА_6, м. Київ на ухвалу господарського суду Запорізької області від 29.08.2016р. по справі №908/1819/15-г задовольнити.

Ухвалу господарського суду Запорізької області від 29.08.2016р. по справі №908/1819/15-г скасувати.

Відмовити в задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ДПА, м.Донецьк на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві про визнання його дій щодо виконання наказу господарського суду Запорізької області № 908/1819/15-г від 24.11.2015 р. незаконними та скасування постанови Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві про відкриття виконавчого провадження № 49698155 від 11.01.2016 р.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ДПА на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Райффайзен ОСОБА_6 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1378 грн.

Господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Е.В. Сгара

Судді: Н.М. Дучал

ОСОБА_3