КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2016 р. Справа№ 910/7851/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників

позивача: не з'явився;

відповідача: Корсун Ю.Ю.;

третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Маріупольский

металургійний комбінат імені Ілліча"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.07.2016р.

у справі № 910/7851/16 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Маріупольский

металургійний комбінат імені Ілліча"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідача Державне підприємство "Донецька залізниця"

про стягнення 137 073,95 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач) збитків у розмірі 137 073,95 грн., завданих внаслідок нестачі вантажу, який перевозився залізницею.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача. Зокрема, відповідач посилався на наступне:

- перевезення вантажу позивача здійснювалося Державним підприємством «Донецька залізниця»;

- відповідач не став правонаступником підприємств залізничного транспорту, розташованих на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції (в тому числі і Державного підприємства «Донецька залізниця», оскільки процедура реорганізації цих підприємств та передача всіх їх прав та обов'язків до Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» призупинена до завершення проведення антитерористичної операції відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014р. №604;

- юридична особа є такою, що припинилася з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення, однак Державне підприємство «Донецька залізниця», яке знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, залишається юридичною особою, самостійно продовжує здійснювати свою господарську діяльність і нести відповідальність за договірними та позадоговірними зобов'язаннями, що виникли за його участі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2016р., на підставі ст. 27 Господарського кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Державне підприємство «Донецька залізниця» (далі - третя особа).

Третя особа явку повноважного представника в судові засідання не забезпечила, відзиву на позов не надала, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2016р. у справі №910/7851/16 в задоволенні позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016р. у справі №910/7851/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, зокрема, щодо правонаступництва Державного підприємства «Донецька залізниця», а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- відповідач є правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця», оскільки постановою Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014р. утворено відповідача на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізуються шляхом злиття, перелік яких наведено у додатку №1. У вказаному переліку зазначено і Державне підприємство «Донецька залізниця». Тобто, затвердження Кабінетом Міністрів України переліку підприємств, на базі яких утворюється відповідач, є офіційним повідомленням для кредиторів про припинення таких суб'єктів господарювання;

- згідно з відомостями з ЄДРПОУ, 21.10.2015р. створено відповідача, а 26.11.2015р. - регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» (та інші регіональні філії - Одеську, Придніпровську та інші). Тобто, з 21.10.2015р. відповідач набув всіх прав та обов'язків реорганізованих підприємств;

- до апеляційної скарги додано договори про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізничним транспортом послуги, укладений між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Укрзалізниця» в особі в.о. начальника Регіональної філії «Донецька залізниця», що на думку позивача, також свідчить про те, що відповідач є правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Андрієнко В.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 14.09.2016р.

30.08.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначаючи про її необґрунтованість та непідтвердженість належними доказами, просив суд в задоволенні скарги відмовити.

В судове засідання 14.09.2016р. з'явився лише представник відповідача. Представники позивача та третьої особи не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 06.10.2016р.

В судове засідання 06.10.2016р. з'явився лише представник відповідача. Представники позивача та третьої особи не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 06.10.2016р. представник відповідача подав клопотання про продовження строку розгляду справи відповідно до ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2016р., на підставі ст. ст. 69, 77, 102 Господарського процесуального кодексу України, строк розгляду апеляційної скарги було продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 03.11.2016р.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 02.11.2016р., у зв'язку з перебуванням судді Андрієнка В.В. у відпустці, було сформовано наступний склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Мартюк А.І. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 03.11.2016р.

В судовому засіданні 03.11.2016р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норма матеріального і процесуального права.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання 03.11.2016р. не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представників позивача та третьої особи за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 03.11.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

31.12.2014р. між позивачем, як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдінг", як постачальником, було укладено Договір №МДМ-13.50-15-1672/1997 (далі - Договір поставки) (том справи - 1, аркуші справи - 17-19).

За умовами Договору поставки (п.1.1) постачальник зобов'язується передати, а покупець - прийняти і оплатити коксову продукцію виробництва ПАТ "Авдіївський коксохімічний завод", ПАТ "Донецьккокс", ПАТ "Запоріжжякокс", ПАТ "МК "Азовсталь", на умовах, передбачених цим Договором.

Постачальник зобов'язується поставити ресурси на умовах поставки, вказаних у специфікаціях, відповідно до міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів «ІНКОТЕРМС» в редакції 2010 року (п.3.1 Договору поставки).

У січні 2016 року зі станції Авдіївка ПАТ "Авдіївський коксохімічний завод" здійснило відправлення вагонів №56331903 та №53169579 на підставі залізничної накладної №51503928 від 25.01.2016р. на станцію Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці. Одержувачем вантажу вказано позивача (том справи - 1, аркуші справи - 13-14).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач наголошував на тому, що при прибутті вищевказаних вагонів на станцію Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці на підставі даних залізничної накладної №51503928 від 25.01.2016р. було здійснено перевірку маси вантажу і виявлено, що маса вантажу у вагонах №56331903 та №53169579 не відповідає масі, вказаній відправником у залізничній накладній.

Враховуючи виявлену невідповідність маси вантажу, було складено комерційні акти БН №724671/36 від 26.01.2016р. та БН №724272/37 від 26.01.2016р. (том справи - 1, аркуші справи - 11-12).

Так, в комерційному акті БН №724671/36 від 26.01.2016р. зазначено про те, що вага вказана відправником: вага брутто - не зазначено, тара - 23 800 кг, нетто - 46 200 кг. Виявилось: брутто - 57 300 кг, тара з брусу - 23 800 кг, нетто - 33 500 кг, що менше ваги, зазначеній у накладній на 12 700 кг.

Відповідно до комерційного акту БН №724272/37 від 26.01.2016р. вага зазначена відправником: вага брутто - не зазначено, тара - 23 500 кг, нетто - 41 000 кг. Виявилось: брутто - 40 000 кг, тара з брусу - 23 500 кг, нетто - 16 500 кг, що менше ваги, зазначеній у накладній на 24 500 кг.

Загальна сума недостачі маси вантажу, який мав отримати позивач, становить 137 073,95 грн., з яких: 45 526,36 грн. - недостача з урахуванням природних втрат у напіввагоні №56331903; 91 547,59 грн. - недостача з урахуванням природних втрат у напіввагоні №53169579.

Враховуючи, що відповідно до ст. 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин, позивач просив суд стягнути з відповідача 137 073,95 грн. збитків, що виникли у зв'язку з незбереженням вантажу при здійсненні його перевезення залізничним транспортом.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності залізничного транспорту загального користування визначено Законом України «Про залізничний транспорт», а відносини, пов'язані з діяльністю транспорту, у тому числі залізничного, регулюються Законом України «Про транспорт», іншими актами законодавства України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про транспорт» нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов'язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.

Постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998р. (із змінами і доповненнями) було затверджено Статут залізниць України, згідно зі ст. 6 якого вантаж - це матеріальні цінності, які перевозяться залізничним транспортом у спеціально призначеному для цього вантажному рухомому складі. Вантажовідправником (відправником вантажу, вантажовласником) є зазначена у документі на перевезення вантажу (накладній) юридична чи фізична особа, яка довіряє вантаж залізниці для його перевезення. Вантажоодержувачем (одержувачем вантажу, вантажовласником) є зазначена у документі на перевезення вантажу (накладній) юридична чи фізична особа, яка за дорученням вантажовідправника отримує вантаж.

Відповідно ст. 2 Статуту залізниць України останній визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Згідно зі ст. 6 Статуту залізниць України накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 908 Цивільного кодексу України, ст. 306 Господарського кодексу України загальні умови перевезення вантажів визначаються цими кодексами, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються у встановленому порядку.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення конкретного вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (ст. 909 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В ст. 307 Господарського кодексу України передбачено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

В ст. ст. 22, 23 Статуту залізниць України передбачено, що за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов'язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов'язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

Накладна згідно з Правилами оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000р. за №863/5084 (далі - Правила оформлення перевізних документів) може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП)). Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги. Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Відповідно до п.6.6 Правил оформлення перевізних документів заповнення накладної на маршрут або групу вагонів здійснюється згідно з додатком 3 до цих Правил з урахуванням таких особливостей, зокрема, у графах 24 "Маса вантажу, визначена відправником" та 25 "Маса вантажу, визначена залізницею" зазначається загальна маса вантажу.

В ст. 24 Статуту залізниць України передбачено, що залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

Згідно з положеннями ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не зміг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Вказана правова норма кореспондується з положеннями ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт», яка передбачає, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

В процесі судового розгляду було встановлено, що згідно із залізничною накладною №51503928 від 25.01.2016р. зі станції Авдіївка на станцію Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці ПАТ "Авдіївський коксохімічний завод" здійснило відправлення вантажу у вагонах №56331903 та №53169579, одержувачем якого вказано позивача.

При прибутті вищевказаних вагонів на станцію Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці було здійснено перевірку маси вантажу, за результатами якої виявлено розбіжності у масі вантажу у вагонах №56331903 та №53169579 між фактичною масою та масою, вказаною відправником у залізничній накладній, про що було складено комерційні акти БН №724671/36 від 26.01.2016р. та БН №724272/37 від 26.01.2016р.

Згідно з відомостями, вказаними у вищезгаданих комерційних актах, у вагоні №56331903 недостача вантажу від маси, вказаної у залізничній накладній, становить 12 700 кг, а у вагоні №53169579 - 24 500 кг.

Відповідно до ст. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення, зокрема, обставин невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

За розрахунком позивача, загальна сума недостачі маси вантажу, який мав отримати позивач, становить 137 073,95 грн. (з них: 45 526,36 грн. - недостача з урахуванням природних втрат у напіввагоні №56331903; 91 547,59 грн. - недостача з урахуванням природних втрат у напіввагоні №53169579).

В ст. 114 Статуту залізниць України передбачено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме: за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі; за втрату вантажу, який здано до перевезення з оголошеною вартістю, - у розмірі оголошеної вартості, а якщо залізниця доведе, що оголошена вартість перевищує дійсну, - у розмірах дійсної вартості; за псування і пошкодження - у розмірах тієї суми, на яку було знижено його вартість.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, у вирішенні спорів, пов'язаних із збереженням вантажу під час перевезення насипом у вагонах відкритого типу, зокрема, вугілля, необхідно виходити з того, що ст. 111 Статуту залізниць України звільняє перевізника від відповідальності за втрату та недостачу вантажу, якщо вантаж прибув на станцію призначення у непошкодженому відкритому рухомому складі, завантаженому засобами відправника за відсутності ознак втрати, псування або пошкодження вантажу під час перевезення.

Відправник згідно зі ст. 37 Статуту повинен визначити масу вантажу і зазначити її у залізничній накладній. Якщо залізниця використає своє право перевірити правильність даних, зазначених відправником у накладній, та візьме участь у контрольній перевірці маси вантажу, то сама лише ця обставина не є підставою для покладання відповідальності за недостачу вантажу на залізницю, а повинна оцінюватись поряд з іншими обставинами справи. Прибуття напіввагона на станцію призначення з недовантаженням до рівня бортів не свідчить про втрату або розкрадання навалочного або насипного вантажу при перевезенні, оскільки згідно зі ст. 111 Статуту позивач має довести вину перевізника. Залізниця вправі перевіряти дані, зазначені відправником в залізничній накладній, але не зобов'язана перевіряти масу усіх вантажів, які вона приймає до перевезення. Не має також правового значення оцінка того, чи могла залізниця при прийнятті вантажу до перевезення побачити недовантаження у вагоні, оскільки Статут та Правила перевезення не передбачають визначення маси вантажу "на око". До того ж різні вантажі мають різну питому вагу та вологість, внаслідок чого вантаж масою 70 тонн може займати лише третину або половину вагона (аналогічна правова позиція наведена в п.3.19 Роз'яснення Президії Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" №04-5/601 від 29.05.2002р. із змінами та доповненнями).

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 137 073,95 грн., завданих внаслідок нестачі вантажу, який перевозився залізницею.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

В ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Отже, для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини відповідача. При цьому обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданих збитків та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і збитками покладено на позивача.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначав про те, що обов'язок по відшкодуванню вартості виявленої недостачі вантажу покладається на відповідача, який є правонаступником усіх прав та обов'язків Державного підприємства «Донецька залізниця». При цьому, позивач вказував на те, що відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014р. №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого Статуту, відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця», а також підприємств залізничного транспорту, в тому числі й Державного підприємства «Донецька залізниця», яке здійснювало перевезення спірних вагонів на адресу позивача.

З цього приводу судом було встановлено, що відповідач, як юридична особа, утворений відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014р. №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

В Статуті відповідача, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015р. №735, вказано, що підприємство відповідача утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, зокрема, Державного підприємства «Донецька залізниця».

В Законі України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанові Кабінету Міністрів України від 25.06.2014р. №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», про які зазначалося вище, передбачено, що всі підприємства, на базі яких утворюється ПАТ "Українська залізниця" реорганізовуються шляхом злиття.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що відповідно до цивільного законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб, перехід прав і обов'язків до новоутвореної юридичної особи, відбувається на підставі передавального акта, в якому про це має бути чітко зазначено.

Про необхідність затвердження таких передавальних актів вказано і в постанові Кабінету Міністрів України від 25.06.2014р. №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Судом враховано доводи позивача про те, що у вищевказаному Законі України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанові Кабінету Міністрів України від 25.06.2014р. №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та Статуті відповідача вказано про те, що останній є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Водночас, ця вказівка не є свідченням автоматичного правонаступництва без проведення певних дій, зокрема, інвентаризації майна, затвердження передавальних актів і припинення юридичних осіб та підприємств.

Прийняття рішення про ліквідацію суб'єкта господарювання не позбавляє його статусу юридичної особи, і до внесення до названого державного реєстру запису про припинення його діяльності він, зокрема, може виступати учасником судового процесу в загальному порядку (аналогічна правова позиція наведена в пп.4.7 п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

В матеріалах справи наявні витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також місцевим господарським судом перевірялася інформація, розміщена на веб-сайті Міністерства юстиції України, згідно з якими станом на час розгляду даної справи Державне підприємство «Донецька залізниця» є діючою юридичною особою, яка не припинила свою господарську діяльність, а відтак може виступати учасником судового процесу на загальних підставах.

Окрім того, згідно з положеннями п.п.4, 5 постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014р. проведенню реорганізації (злиття) має передувати проведення інвентаризації майна підприємств, що реорганізуються (зливаються), та складання актів інвентаризації майна, після чого мають складатися та затверджуватися передавальні акти майна та зведені акти майна, що вносяться до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

В той же час, майно (активи, власний капітал та зобов'язання підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції (далі - майно), не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, що затверджуються Міністерством інфраструктури відповідно до цього пункту, і відображається в балансі (крім зобов'язань підприємств і установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території) і закріплюється в частині господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014р. №604.

При цьому в постанові Кабінету Міністрів України №604 від 12.11.2014р. «Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції» передбачено, що проведення інвентаризації та оцінки майна (активи, власний капітал та зобов'язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, має бути здійснено після завершення тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, а також завершення проведення антитерористичної операції, після чого мають бути подані пропозиції щодо зміни статутного капіталу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що у вищевказаних постановах Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014р. та №604 від 12.11.2014р. прямо вказано про те, що майно (активи, власний капітал та зобов'язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, в тому числі й Державного підприємства «Донецька залізниця», їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, не ввійшло до статутного капіталу відповідача (Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»). При цьому в балансі відповідача мають тимчасово відображатися тільки активи таких підприємств (зобов'язання в балансі не відображаються і до відповідача не переходять).

Відповідно до наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/6/а від 07.10.2014р. «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07.04.2014р. визначено районами проведення антитерористичної операції.

В ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено, що період проведення антитерористичної операції триває до дати набрання чинності Указу Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Державне підприємство «Донецька залізниця», як юридична особа, зареєстровано у м. Донецьку, тобто в районі проведення антитерористичної операції.

Надані суду матеріали та пояснення свідчать про те, що відповідач не став правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця», оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №604 від 12.11.2014р. процедура реорганізації цих підприємств та передача всіх їх прав та обов'язків до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» призупинена до завершення проведення антитерористичної операції.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що між відповідачем та Державним підприємством «Донецька залізниця» складався передавальний акт, а відтак Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» не має відповідати за неналежне виконання Державним підприємством «Донецька залізниця» своїх зобов'язань, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 137 073,95 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлення ним вимог саме до відповідача.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З урахуванням вищевикладених обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016р. у справі №910/7851/16 - без змін.

2. Матеріали справи №910/7851/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова