КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2016 р. Справа№ 910/8261/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін

від позивача: Єлагіна С.Л. - представник за дов. б/н від 19.10.2016 року;

від відповідача : Сергієнко Н.А. - представник за дов. б/н від 26.09.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2016 року

у справі № 910/8261/16 (суддя: Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний Захист Споруд"

про стягнення 559000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний Захист Споруд" (далі - відповідач) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний Захист Споруд" заборгованості у розмірі 559000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем на рахунок відповідача в якості попередньої оплати за поставку товару - піску річкового було перераховано суму коштів у розмірі 559000,00 грн, однак, відповідний товар поставлено відповідачем не було, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність підстав для повернення суми передоплати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.08.2016р. у справі №910/8261/16 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2016 року у справі №910/8261/16 скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Так, скаржник зазначив, що зобов'язання поставки товару на виконання якого було сплачено суму передоплати (559000,00 грн) виникло внаслідок усної домовленості сторін, окремого договору у формі єдиного документа сторонами укладено не було.

Також скаржник зауважував, що фактом здійснення поставки йому товару від відповідача є наявність двох одночасно документів - товарно-транспортних накладних (ТТН) та видаткових накладних, тоді як поставка підтверджується лише видатковими накладними.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції неправомірно відмовив в задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 12.09.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс" було прийнято до провадження.

27.10.2016 року через відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів ( канцелярія ) до суду надійшло клопотання про витребування у відповідача оригінали видаткових накладних на відпуск піску №№РН-0000006 від 05.09.2014 року, РН-0000007 від 06.09.2014 року; РН-0000008 від 07.09.2014 року;РН-0000009 від 08.09.2014 року; РН-0000010 від 09.09.2014 року; РН-0000011 від 10.09.2014 року; РН-0000012 від 11.09.2014 року; РН-0000013 від 12.09.2014 року; РН-0000014 від 23.09.2014 року; РН-0000014 від 24.09.2014 року, довіреність №73 від 05.09.2014 року для дослідження їх у судовому розгляді.

За результатом розгляду справи Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що розгляд даної справи на підставі зібраних доказів та їх аналізу в сукупності є можливим.

Крім того, Київський апеляційний господарський приймає до уваги, що позивачем не доведено а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення Головною військовою прокуратурою даних оригіналів відповідачу, які були їм надані для досудового провадження №0000953.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Отже, Київський апеляційний господарський суд зазначає, що розумність тривалості провадження по судовій справі повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору. Відповідно до аналізу приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні суди.

Так, клопотання скаржника про витребування додаткових доказів відхиляється судом апеляційної інстанції, оскільки його задоволення призведе лише до затягування розгляду справи, що є неприпустимим.

У судовому засіданні 27.10.2016 року позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2016 року по справі №910/8261/16 залишити без змін а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс" без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2015 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 23.07.2014 року по 11.09.2014 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс" було перераховано на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний Захист Споруд" суму коштів у загальному розмірі 559000,00 грн в якості передоплати за поставку товару - піску річкового, що підтверджується реєстром документів від 14.04.2016 року, наданим Публічним акціонерним товариством "Діамантбанк".

Позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду відповідачем жодної поставки обумовленого товару (піску річкового) здійснено не було.

14.06.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс" звернулося до відповідача з претензією вих. №14/04-1, в якій позивач вимагав протягом 5 банківських днів з моменту отримання претензії перерахувати на його рахунок суму заборгованості у розмірі 559000,00 грн, що становить собою суму сплаченої попередньої оплати за поставку піску річкового.

Однак, вимога позивача задоволена відповідачем не була, а тому позивач просив суд першої інстанції стягнути наведену заборгованість в судовому порядку.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частиною 1 ст. 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Щодо твердження скаржника, що зобов'язання поставки товару на виконання якого було сплачено суму передоплати (559000,00 грн) виникло внаслідок усної домовленості сторін, окремого договору у формі єдиного документа сторонами укладено не було, Київський апеляційний господарський суд відзначає наступне.

Як вбачається з реєстру документів від 14.04.2016 року (наданим Публічним акціонерним товариством "Діамантбанк"), на який позивач посилається як на підтвердження факту перерахування коштів, призначенням здійснених позивачем платежів вказано: "Передоплата за пісок згідно договору ДГ-0068 від 14.07.2014 року".

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідні платежі здійснювались позивачем з посиланням на конкретний договір, а саме договір №ДГ-0068 від 14.07.2014 року.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем для долучення до матеріалів справи було надано копію договору купівлі-продажу №ДГ-0068 від 14.07.2014 року (далі - договір), за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити будівельні матеріали, а саме - пісок, на умовах і в порядку, обумовлених цим договором.

Згідно п.п. 3.1, 3.2 договору, відвантаження товару здійснюється партіями на підставі заявок покупця. Доставка товару здійснюється автотранспортом покупця та/або автотранспортом третіх осіб за рахунок покупця зі складу продавця.

Відповідно до п.3.4 договору продавець зобов'язується надати покупцеві наступні документи: видаткову накладну, податкову накладну, рахунок-фактуру, радіаційний сертифікат, сертифікат відповідності.

Право власності на товар переходить від продавця до покупця в момент передачі товару покупцю, що засвідчується підписом в ТТН (товарно-транспортній накладній), видатковій накладній уповноваженого представника покупця (п. 3.3 договору).

Водночас, з огляду на положення п. 3.3 договору, одним із документів, яким може бути підтверджено факт поставки (передачі) товару покупцю, є також і видаткова накладна.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що фактом здійснення поставки йому товару від відповідача є наявність двох одночасно документів - товарно-транспортних накладних (ТТН) та видаткових накладних.

Так, матеріали справи містять видаткові накладні, а саме: №РН-0000006 від 05.09.2014 року на суму 60000,00 грн; №РН-0000007 від 06.09.2014 року на суму 60000,00 грн; №РН-0000008 від 07.09.2014 року на суму 60000,00 грн; №РН-0000009 від 08.09.2014 року на суму 60000,00 грн; №РН-0000010 від 09.09.2014 року на суму 60000,00 грн; №РН-0000011 від 10.09.2014 року на суму 60000,00 грн; №РН-0000012 від 11.09.2014 року на суму 60000,00 грн; №РН-0000013 від 12.09.2014 року на суму 60000,00 грн; №РН-0000014 від 23.09.2014 року на суму 60000,00 грн; №РН-0000015 від 24.09.2014 року на суму 19000,00 грн.

У вищевказаних видаткових накладних міститься посилання на те, що поставка товару (піску) здійснювалася на підставі договору №ДГ-0068 від 14.07.2014 року.

Вказані видаткові накладні від імені позивача (покупця) підписано представником, прізвище та ініціали якого зазначено як "ОСОБА_1", представництво якого здійснюється на підставі довіреності №73 від 05.09.2016 року (наявна в матеріалах справи).

Щодо твердження скаржника, що ОСОБА_1 (який є директором товариства) дані видаткові накладні та довіреність не підписував, слід відзначити наступне.

Так, в ході розгляду справи позивачем було заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Для вирішення вказаного клопотання позивача судом першої інстанції було викликано в судове засідання керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс" ОСОБА_1 (що відображено в протоколі судового засідання від 21.07.2016 року).

Однак, керівник позивача в судове засідання на виклик суду не з'явився, мотивуючи свою відсутність перебуванням у відрядженні, а тому (з огляду на специфіку проведення почеркознавчої експертизи, що передбачає необхідність попереднього відібрання вільних зразків підпису), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд звертає увагу на наявність печаток на відповідних документах справжність яких апелянт не оскаржує.

В свою чергу відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України , належними та допустимими доказами факт підписання видаткових накладних повноважним представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс" позивачем не спростовано.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, оскільки наявні в матеріалах справи документи свідчать про те, що сума коштів у розмірі 559000,00 грн була сплачена позивачем в якості передоплати за поставку товару згідно договору №ДГ-0068 від 14.07.2014 року (а не усних домовленостей між сторонами, як зазначено в позовній заяві), а також з огляду на наявність в матеріалах справи копій видаткових накладних за період з 05.09.2014 року по 24.09.2014 року (факту підписання яких повноважним представником покупця позивачем допустимими доказами не спростовано), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Так, в даному випадку, апелянт, всупереч вимог вказаної норми закону, не надав суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, заявлених в апеляційній скарзі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2016 року у справі №910/8261/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Столиця-Сервіс" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.08.2016 року у справі №910/8261/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/8261/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

О.М. Гаврилюк