ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.11.2016 Справа № 904/8926/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпрообленерго" (м. Дніпро)

до Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії № 100112 від 25.12.2002 у загальному розмірі 41 464 797 грн. 97 коп. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 02.11.2016)

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - провідний юрисконсульт (довіреність № 307/1001 від

05.07.2016)

від відповідача: ОСОБА_2 - юрисконсульт (довіреність № 9 від 07.04.2016)

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Дніпрообленерго" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому, на момент звернення з ним до суду, просило суд стягнути з Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі - відповідач) заборгованість за договором про постачання електричної енергії № 100112 від 25.12.2002 у загальному розмірі 40 940 713 грн. 79 коп.

Ціна позову на момент звернення з ним до суду складалася з наступних сум:

- 33 402 502 грн. 18 коп. - основний борг;

- 5 753 179 грн. 36 коп. - пеня;

- 1 082 030 грн. 55 коп. - інфляційні втрати;

- 702 461 грн. 70 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором про постачання електричної енергії № 100112 від 25.12.2002 в частині повного та своєчасного розрахунку за спожиту в період з березня 2015 року по серпень 2016 року електроенергію. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 4.6. договору позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 11.10.2015 по 22.09.2016 в сумі 5 753 179 грн. 36 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з вересня 2015 року по серпень 2016 року у сумі 1 082 030 грн. 55 коп., а також 3% річних за період прострочення з 11.04.2015 по 22.09.2016 у сумі 702 461 грн. 70 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.10.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 31.10.2016.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 65881/16 від 27.10.2016), до якого він долучив витребувані судом документи.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 66330/16 від 31.10.2016), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує частково, а саме: суму основного боргу визнає у сумі 33 252 502 грн. 18 коп., посилаючись на здійснені часткові оплати боргу. Також, відповідач не погоджується із розрахунком позивача інфляційних втрат та 3% річних, розрахувавши їх в сумі 1 050 099 грн. 39 коп. та 699 767 грн. 78 коп., відповідно. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд зменшити пеню до 25% - 1 438 294 грн. 84 коп., посилаючись тяжке матеріальне становище, наявність великої дебіторської заборгованості.

Від відповідача також надійшло клопотання (вх.суду 66330/16 від 31.10.2016), в якому він просить суд відкласти розгляд справи, посилаючись на зайнятість його представника в іншому судовому процесі.

У судове засідання 31.10.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 31.10.2016 не з'явився, при цьому, судом було враховано наявність клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.

Враховуючи викладене, ухвалою суду від 31.10.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 09.11.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Крім того, судом здійснені всі можливі заходи щодо всебічного та повного з'ясування фактичних обставин справи; розгляд справи відкладався, з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, забезпечення участі представників у судовому засіданні та надання додаткових доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

Від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вх.суду 67167/16 від 02.11.2016), в якій він просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором про постачання електричної енергії № 100112 від 25.12.2002 у загальному розмірі 41 464 797 грн. 97 коп., яка складається з наступних сум:

- 33 252 502 грн. 18 коп. - основний борг;

- 5 861 988 грн. 54 коп. - пеня;

- 1 495 086 грн. 18 коп. - інфляційні втрати;

- 855 221 грн. 07 коп. - 3% річних.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Як вбачається із вказаної вище заяви, позивачем, фактично, зменшено заявлений до стягнення основний борг, у зв'язку з його частковим погашенням відповідачем, а також збільшено заявлені до стягнення пеню, інфляційні втрати та 3% річних, здійснивши новий їх розрахунок за більш тривалий період, внаслідок чого ціна позову збільшилась.

Відповідно до положень пункту 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Зважаючи на те, що позивачем були заявлені у позовній заяві вимоги щодо стягнення з відповідача суми основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних, у зв'язку з порушенням умов спірного договору, крім того, вказане збільшення відповідає розміру сплаченого за подання позову судового збору, та заяву підписано уповноваженою особою, судом було прийнято вказану заяву до розгляду.

В цей же час, згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що збільшення позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, суд приймає вказану заяву позивача.

Отже, у разі збільшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 41 464 797 грн. 97 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

Від позивача надійшли заперечення на відзив (вх.суду 67414/16 від 03.11.2016), в яких він наголошує на тому, що розраховані ним суми пені, інфляційних втрат та 3% річних є вірними, а вимоги правомірними. Крім того, позивач вказує, що заперечує проти зменшення пені до 25%, посилаючись на те, що він працює в таких же умов, як і відповідач, має велику дебіторську заборгованість та велику кількість виконавчих проваджень. Отже, позивач просить суд задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 68885/16 від 09.11.2016), в якому він просить суд долучити до матеріалі справи витребувані ухвалою суду документи.

У судове засідання 09.11.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 09.11.2016 представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, що наведені у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні 09.11.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував частково, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просив суд зменшити пеню, яка підлягає стягненню, до 25%.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 09.11.2016 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 09.11.2016 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про електроенергетику" споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Згідно статті 1 Закону України "Про електроенергетику" споживачі енергії це - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Споживач енергії зобов'язаний додержуватись вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України.

Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 затверджено Правила користування електричною енергією (далі - Правила). Ці Правила регулюють взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії). Дія цих Правил поширюється на всіх юридичних осіб та фізичних осіб (крім населення).

Відповідно до пункту 5.1. Правил договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається.

Так, 25.12.2002 між Відкритим акціонерним товариством "Енергопостачальна компанія "Дніпрообленерго", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Дніпрообленерго" (далі - енергопостачальник, позивач) та Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі - споживач, відповідач) було укладено договір про постачання електричної енергії ВАТ "ЕК "Дніпропеобленерго" для споживачів Дніпропетровської області № 100112 (далі - договір, а.с.25-29), предметом якого є постачання і передача електроенергії енергопостачальником та оплата спожитої електроенергії споживачем (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пунктів 2.1. та 2.2. договору обсяги постачання електроенергії та її вартість визначаються відповідно до додатка 1, за тарифами на електроенергію, які визначаються у порядку, затвердженому НКРЕ України. Постачання електроенергії здійснюється в межах 99 675 кВА (кВт) заявленої споживачем потужності.

У пункті 11.4. договору сторони визначили, що договір укладається на строк до 31.12.2002 і набирає чинності з дня його підписання та вважається що щорічно продовжений, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однієї із сторін про відмову від договору або його перегляд.

Доказів визнання недійсним, зміни чи розірвання вказаного договору сторонами до матеріалів справи не долучено.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, який підпадає під правове регулювання норм § 5 глави 54 Цивільного кодексу України та § 3 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Так, частинами 1 і 2 статті 275 та частиною 6 статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Відповідно до частини 2 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

У відповідності до норм частини 6 та частини 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до абзацу 3 пункту 6.1.1. Правил рахунок на оплату електричної енергії, спожитої впродовж звітного розрахункового періоду (остаточний розрахунок), та рахунок на оплату заявленого обсягу споживання електричної енергії на найближчий наступний розрахунковий або планові період (авансовий платіж або попередня оплата) у разі, коли договором про постачання електричної енергії передбачено виставлення рахунків на авансовий платіж або попередню оплату, надаються постачальником електричної енергії одночасно у порядку, передбаченому договором про постачання електричної енергії.

Так, у пунктах 4.1., 4.2. та 4.3. договору сторони визначили таке:

- споживач зобов'язаний вносити плату за споживання активної електричної енергії у вигляді передоплати виключно коштами. Оплата з активну електроенергію здійснюється до уповноваженого банку на розподільчий рахунок енергопостачальника. Відомості щодо рахунків наведені у розділі 12 договору (пункт 4.1. договору);

- споживач вносить передоплати за активну електричну енергію в такому порядку: до першої, другої та третьої щотижневої середи розрахункового місяця оплачує за кожний тиждень 30% і з третьої до четвертої середи 10% вартості заявленого на розрахунковий місяць обсягу споживання електроенергії; остаточний розрахунок здійснюється за фактично спожиту електроенергію у розрахунковому місяці у термін до 7 числа місяця наступного за розрахунковим. (пункт 4.3. договору);

- споживач здійснює економічну компенсацію втрат енергопостачальника, які виникають через перетоки реактивної електроенергії, шляхом платежів на поточний рахунок енергопостачальника протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури енергопостачальника, з наведенням у платіжних документах після слів "за перетоки реактивної електроенергії" інформації, зазначеної в пункті 4.1 договору. Порядок розрахунку платежів за перетоки радіоактивної електроенергії наведений у додатку 9-а, для споживачів із багатозонним обліком у додатку 9-6, при цьому обсяг перетоків, за якими основний споживач здійснює економічну компенсацію втрат енергопостачальника встановлюється з урахуванням обсягів перетоків реактивної електроенергії субспоживачів, але за винятком перетоків, що повязані з передачею електроенергії до мереж енергопостачальника. Основний споживач стягує платежі за перетоки реактивної енергії із субспоживачів за умовами договору про надання послуг з передачі електричної енергії (пункт 4.3 договору).

Відповідно до пункту 3.1. договору для визначення обсягів фактично спожитої електроенергії споживач зобов'язаний знімати показання розрахункових приладів обліку та подавати їх значення електропостачальнику за встановленою формою (додаток 5). Графік зняття показань лічильників та порядок їх подання енергопостачальнику визначені в додатку 11.

Крім того, у додатку № 3 - Порядку розрахунків за спожиту електроенергію та здійснення інших платежів сторони визначили наступне:

- розрахунки споживача за спожиту електричну енергію з енергопостачальником здійснюються за чинними роздрібними тарифами, які встановлюються відповідно до положень нормативно-правових документів НКРЕ (пункт 1 порядку);

- обсяги електричної енергії, які підлягають оплаті, визначаються на підставі даних розрахункового обліку електричної енергії про її фактичне споживання за винятком випадків, передбачених Правилами користування електричною енергією (пункт 2 порядку);

- споживач здійснює повну та поточну оплату вартості обсягу електричної енергії заявленого на розрахунковий період за системою щотижневих планових платежів: до першої, другої та третьої щотижневої середи розрахункового періоду оплачує за кожний тиждень 30 відсотків обсягу електричної енергії, заявленого на розрахунковий період; остання оплата у поточному розрахунковому періоді здійснюється за два банківських дні до кінця розрахункового періоду у сумі, що дорівнює різниці між вартістю 100 відсотків очікуваного споживання електроенергії у розрахунковому періоді та попередніх поточних платежів за електроенергію; остаточний розрахунок за фактично спожиту електроенергію у розрахунковому періоді здійснюється споживачем на підставі рахунку, наданого енергопостачальником, протягом пяти календарних днів з моменту його отримання, але не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим. Рахунок надається представнику споживача на руки, нарочним (через канцелярію споживача), рекомендованим листом або платіжною вимогою доручення через банк (пункт 4 порядку).

Так, на виконання умов договору позивачем в період з березня 2015 року по серпень 2016 року було здійснене постачання електроенергії відповідачу на загальну суму 51 990 810 грн. 55 коп., що підтверджується актами про споживання електроенергії за вказаний період, які наявні в матеріалах справи.

Крім того, в оплату вказаних актів позивачем були виставлені відповідачу наступні рахунки:

- рахунок № 121/100112/3/1 від 06.04.2015 на суму 6 294 543 грн. 19 коп. за березень 2015 року (а.с. 38);

- рахунок № 121/100112/4/1 від 06.05.2015 на суму 2 554 192 грн. 42 коп. за квітень 2015 року (а.с. 41);

- рахунок № 121/100112/5/1 від 09.06.2015 на суму 200 752 грн. 99 коп. за травень 2015 року (а.с. 44);

- рахунок № 121/100112/6/1 від 06.07.2015 на суму 195 191 грн. 15 коп. за червень 2015 року (а.с. 47);

- рахунок № 121/100112/7/1 від 31.07.2015 на суму 161 372 грн. 48 коп. за липень 2015 року (а.с. 50);

- рахунок № 121/100112/8/1 від 31.08.2015 на суму 139 282 грн. 26 коп. за серпень 2015 року (а.с. 53);

- рахунок № 121/100112/9/1 від 06.10.2015 на суму 202 031 грн. 02 коп. за вересень 2015 року (а.с. 56);

- рахунок № 121/100112/10/1 від 05.11.2015 на суму 3 062 571 грн. 22 коп. за жовтень 2015 року (а.с. 59);

- рахунок № 121/100112/11/1 від 30.11.2015 на суму 6 560 713 грн. 91 коп. за листопад 2015 року (а.с. 68);

- рахунок № 121/100112/12/1 від 04.01.2016 на суму 7 380 163 грн. 39 коп. за грудень 2015 року (а.с. 74);

- рахунок № 121/100112/1/1 від 31.01.2016 на суму 9 164 986 грн. 22 коп. за січень 2016 року (а.с. 79);

- рахунок № 121/100112/2/1 від 29.02.2016 на суму 7 348 419 грн. 29 коп. за лютий 2016 року (а.с. 84);

- рахунок № 121/100112/3/1 від 31.03.2016 на суму 7 099 312 грн. 30 коп. за березень 2016 року (а.с. 89);

- рахунок № 121/100112/4/1 від 30.04.2016 на суму 1 438 422 грн. 47 коп. за квітень 2016 року (а.с. 94);

- рахунок № 121/100112/5/1 від 31.05.2016 на суму 269 606 грн. 16 коп. за травень 2016 року (а.с. 99);

- рахунок № 121/100112/6/1 від 30.06.2016 на суму 177 519 грн. 30 коп. за червень 2016 року (а.с. 104);

- рахунок № 121/100112/8/1 від 06.09.2016 на суму 176 839 грн. 13 коп. за серпень 2016 року (а.с. 112).

Крім того, на виконання умов договору позивачем в період з жовтня 2015 року по серпень 2016 року були надані послуги, пов'язані з перетіканням реактивної електроенергії, на загальну суму 337 297 грн. 06 коп., в оплату яких позивачем були виставлені відповідачу наступні рахунки:

- рахунок № 121/100112/10/2 від 05.11.2015 на суму 43 858 грн. 73 коп. за жовтень 2015 року (а.с. 61);

- рахунок № 121/100112/11/2 від 30.11.2015 на суму 62 158 грн. 28 коп. за листопад 2015 року (а.с. 70);

- рахунок № 121/100112/12/2 від 04.01.2016 на суму 59 108 грн. 26 коп. за грудень 2015 року (а.с. 76);

- рахунок № 121/100112/1/2 від 31.01.2016 на суму 54 978 грн. 37 коп. за січень 2016 року (а.с. 81);

- рахунок № 121/100112/2/2 від 29.02.2016 на суму 41 328 грн. 47 коп. за лютий 2016 року (а.с. 86);

- рахунок № 121/100112/3/2 від 31.03.2016 на суму 36 680 грн. 24 коп. за березень 2016 року (а.с. 91);

- рахунок № 121/100112/4/2 від 30.04.2016 на суму 13 154 грн. 06 коп. за квітень 2016 року (а.с. 96);

- рахунок № 121/100112/5/2 від 31.05.2016 на суму 6 857 грн. 93 коп. за травень 2016 року (а.с. 101);

- рахунок № 121/100112/6/2 від 30.06.2016 на суму 5 819 грн. 00 коп. за червень 2016 року (а.с. 106);

- рахунок № 121/100112/7/2 від 04.08.2016 на суму 6 864 грн. 68 коп. за липень 2016 року (а.с. 109);

- рахунок № 121/100112/8/2 від 06.09.2016 на суму 6 287 грн. 51 коп. за серпень 2016 року (а.с. 114).

При цьому, вказані рахунки були вручені відповідачу, що підтверджується відповідними розписками відповідача про отримання.

Заперечень щодо факту отримання та обсягів поставленої позивачем електроенергії, а також наданих послуг за вказаними вище рахунками сторонами суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів постачання електроенергії, доказів опротестування даних, зазначених в рахунках за період з березні 2015 року по серпень 2016 року до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Дніпрообленерго" умов договору з боку відповідача відсутні, а тому суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з постачання електроенергії та надання послуг, пов'язаних з перетіканням реактивної електроенергії, обумовлені договором, а відповідачем, у свою чергу, прийнято та спожито активну електроенергію та вказані послуги без будь - яких зауважень, а отже прийнятий обсяг електроенергії та послуг за спірний період є таким, що підлягає оплаті.

При цьому, у строки, визначені умовами договору, відповідач спожиту в спірний період електроенергію, а також надані позивачем послуги, пов'язані з перетіканням реактивної електроенергії, у повному обсязі не оплатив.

Так, в період з 27.05.2015 по 26.09.2016 відповідачем спожита в спірний період електроенергія була оплачена лише частково - в сумі 19 072 286 грн. 67 коп., внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 32 918 523 грн. 88 коп. (51 990 810,55 - 19 072 286,67).

Крім того, послуги, пов'язані з перетіканням реактивної електроенергії, надані в період з жовтня 2015 року по серпень 2016 року були також оплачені відповідачем лише частково в сумі 3 318 грн. 76 коп. (взаємозалік), внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 333 978 грн. 30 коп. (337 297,06 - 3 318,76).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить також із наступного.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу положень статей 525 та 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В силу вимог статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обов'язку в натурі та застосуванням штрафних санкцій.

Так, матеріалами справи підтверджується належне виконання своїх зобовязань за спірним договором позивачем, в свою чергу відповідачем вони були порушені, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість з оплати спожитої в період з березня 2015 року по серпень 2016 року електричної енергії в сумі 32 918 523 грн. 88 коп., а також заборгованість за оплати послуг, пов'язаних з перетіканням реактивної електроенергії, наданих в період з жовтня 2015 року по серпень 2016 року, в сумі 333 978 грн. 30 коп.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Так, станом на час вирішення спору по суті в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не залучені до матеріалів справи, докази оплати боргу в сумі 33 252 502 грн. 18 коп. (32 918 523,88 + 333 978,30). Крім того, наявність вказаного боргу визнається відповідачем.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 33 252 502 грн. 18 коп. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 4.6. договору сторони погодили, що у разі несвоєчасних розрахунків споживач на момент погашення заборгованості сплачує енергопостачальнику пеню за кожний день прострочення платежу за споживання електроенергії у розмірі подвійної величини облікової ставки Національного банку України. Пеня нараховується енергопостачальником, починаючи з першого дня після дати розрахунку, що наведені в пунктах 4.2. і 4.3., а також після пятиденного терміну з дня одержання рахунку - фактури на інші платежі.

Отже, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобовязання за договором були виконані у повному обсязі, була нарахована пеня за прострочення виконання грошового зобовязання відповідачем в загальний період з 11.10.2015 по 24.10.2016 в сумі 5 861 988 грн. 54 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, що доданий до заяви про збільшення розміру позовних вимог, судом встановлено, що визначені в ньому періоди прострочення не виходять за межі періодів, що визначені судом, арифметично розрахунок проведений вірно.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 5 861 988 грн. 54 коп. визнаються судом обґрунтованими.

При цьому, відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру нарахованої пені до 25% з посиланням на статтю 233 Господарського кодексу України та частину 3 статті 551 Цивільного кодексу України, яке мотивоване тяжким матеріальним становищем, наявністю великої дебіторської заборгованості.

З приводу зменшення розміру пені суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України також зазначено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до пункту 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. В аспекті права на справедливий суд, передбаченого міжнародним договором, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (штрафу), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому, розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Суд об'єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем, а також матеріальний стан відповідача, враховуючи те, що:

- відповідач, підтверджуючи свою добросовісність, не ухиляється від відповідальності за порушення умов договору, наявність прострочення у судовому засіданні не заперечував;

- відповідач регулярно проводить часткові платежі, внаслідок чого заборгованість перед позивачем постійно зменшується;

- відповідачем належними доказами підтверджено, що підприємство знаходиться в скрутному матеріальному становищі;

- з метою примусового стягнення заборгованості Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" щомісячно здійснюється претензійно-позовна робота. Так, в період з 01.01.2016 по 30.09.2016 підприємством подано до районних судів м. Кривого Рогу 1 217 позовів на загальну суму стягнення понад 7 000 000 грн. 00 коп, до господарських судів - 98 позовів на загальну суму стягнення понад 10 000 000 грн. 00 коп.; у відділах примусового виконання рішень перебуває понад 38 000 виконавчих документів про стягнення заборгованості на загальну суму понад 143 000 000 грн. 00 коп.

- інтереси, визначені Законом України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", а саме: сприяння поліпшенню фінансового становища підприємств паливно-енергетичного комплексу, запобіганню їх банкрутству та підвищенню рівня інвестиційної привабливості, шляхом урегулювання процедурних питань та впровадження механізмів погашення заборгованості, надання суб'єктам господарської діяльності права їх застосування, визначення порядку взаємодії органів державної влади та органів місцевого самоврядування, розпорядників бюджетних коштів із суб'єктами господарської діяльності щодо застосування механізмів погашення заборгованості.

Судом також враховано, що пеня є лише санкцією за невиконання грошового зобовязання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, окрім стягнення пені позивач нараховує та стягує проценти річних та інфляційні, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем. Тому при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

Надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи поведінку відповідача, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання відповідача про зменшення суми штрафних санкцій та зменшити розмір пені в сумі 5 861 988 грн. 54 коп. до 30%, а саме: до 4 103 391 грн. 98 коп., а отже вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню частково в сумі 4 103 391 грн. 98 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з вересня 2015 року по вересень 2016 року у сумі 1 495 086 грн. 18 коп., а також 3% річних за період прострочення з 11.04.2015 по 24.10.2016 у сумі 855 221 грн. 07 коп.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за період з вересня 2015 року по вересень 2016 року, судом визначена сума інфляційних втрат, яка є також більшою ніж заявлена позивачем.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума інфляційних втрат в розмірі 1 495 086 грн. 18 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних втрат.

Тому, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 1 495 086 грн. 18 коп. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в наведеній сумі.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних за період прострочення з 11.04.2015 по 24.10.2016, судом визначена сума 3% річних, яка є більшою ніж заявлена позивачем.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума 3% річних в розмірі 855 221 грн. 07 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення суми 3% річних.

Отже, вимоги позивача про стягнення 3% річних в розмірі 855 221 грн. 07 коп. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в наведеній сумі.

З огляду на все вищенаведене, заявлені позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з урахуванням зменшення суми пені.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, згідно з приписами пункту 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України господарський суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (50000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, провулок Дежньова, будинок 9; ідентифікаційний код 03342184) на користь Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Дніпрообленерго" (49107, м. Дніпро, Шосе Запорізьке, будинок 22, ідентифікаційний код 23359034) - 33 252 502 грн. 18 коп. основного боргу, 4 103 391 грн. 98 коп. - пені, 1 495 086 грн. 18 коп. - інфляційних втрат, 855 221 грн. 07 коп. - 3% річних, 206 700 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.11.2016.

Суддя ОСОБА_3