РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2016Справа № 910/14117/16
За позовом Приватного підприємства "Колібріс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентіс"

про виселення та стягнення 480 400,00 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Євтєхов Є.А. (представник за довіреністю від 09.03.2016р.);

від відповідача: Скорік Ю.Б. (представник за довіреністю від 24.05.2016р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Колібріс" (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентіс" (надалі - відповідач) з торговельних павільйонів, які розташовані на території торговельного майданчика Приватного підприємства "Колібріс", а саме в:

- переході в напрямку до вул. Гната Юри, будинок № 15 біля зупинки швидкісного трамваю та проспекту Леся Курбаса (50-річчя Жовтня), в тому числі кафе "Дмитрий" та вбудований магазин № 8 за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри та передати ці торговельні павільйони Приватному підприємству "Колібріс";

- переході біля адміністрації ринку "Колібріс" в напрямку до кінотеатру "Лейпціг", в тому числі 5 місць м'ясного павільйону та приміщення для розрубки м'яса за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри та передати ці торговельні павільйони Приватному підприємству "Колібріс" та про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентіс" збитків в сумі 480 400,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач незаконно захопив вказані торговельні павільйони, які належать позивачу, про що останній неодноразово звертався до правоохоронних органів. Як зазначає позивач факт перебування відповідача у володінні і користуванні відповідача вказаних торговельних павільйонів підтверджується актом від 30.03.2016р. Крім того, в обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на визнання недійсним в судовому порядку Інвестиційного договору №049-13/і/119 від 26.09.2012р., на підставі якого відповідач користується та розпоряджається торговельним павільйонами. У зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, незаконно демонтував та вивіз у невідомому напрямку торговельний павільйон, який належить позивачу, останнім на підставі звіту про незалежну експертну оцінку майна від 07.07.2016р. заявлено до стягнення з відповідача суму збитків (вартості торговельного павільйону), що складає 480 400,00 грн.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, при цьому посилаючись на те, що під час розгляду господарським судом справи №910/6691/16 було надано оцінку доказам, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог у даній справі. При цьому, відповідач вказує на те, що позивачем не доведено, що майно щодо якого висуваються вимоги у даній справі перебуває у власності позивача. З урахуванням викладеного та у зв'язку з поверненням частини майна, щодо яких заявлено вимоги у даній справі, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідач зазначив про те що ряд наданих позивачем доказів на які посилається позивач не відповідають нормам ст. ст. 34, 36 ГПК України, оскільки з них не можна дійти висновку про те, що позивач є власником вказаних вище торговельних павільйонів, а зі звіту про незалежну експертну оцінку майна від 07.07.2016р. не вбачається ідентифікуючі дані щодо об'єкта дослідження.

Щодо вимог про стягнення з відповідача суми збитків в розмірі 484 400,00 грн., відповідач вказав на те, що позивачем не зазначено в позовній заяві та не підтверджено належними доказами щодо якого саме приміщення заявлено такі вимоги, з матеріалів справи не вбачається будь-яка причетність відповідача до знищення майна, а надані позивачем висновки інспектора поліції свідчать не про знищення майна, як вказує позивач, а про відсутність факту вчинення правопорушення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 13.09.2016р.

В судовому засіданні 13.09.2016р. оголошено перерву до 20.09.2016р.

В судовому засіданні 20.09.2016р. оголошено перерву до 27.09.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2016р. продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляд справи на 11.10.2016р.

В судовому засіданні 11.10.2016р. оголошено перерву до 25.10.2016р.

Розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 25 жовтня 2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, він є власником торговельних павільйонів, які розташовані на території торговельного майданчика Приватного підприємства "Колібріс", що підтверджується доданими до матеріалів справи Дозволом на виконання будівельних робіт № 25-Л від 30.01.1997р. та Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта №91 від 01.04.1997р.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що відповідач незаконно займає належні позивачу торгівельні павільйони, які розташовані в:

- переході в напрямку до вул. Гната Юри, будинок № 15 біля зупинки швидкісного трамваю та проспекту Леся Курбаса (50-річчя Жовтня), в тому числі кафе "Дмитрий" та вбудований магазин № 8 за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри;

- переході біля адміністрації ринку "Колібріс" в напрямку до кінотеатру "Лейпціг", в тому числі 5 місць м'ясного павільйону та приміщення для розрубки м'яса за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до правоохоронних органів, зокрема Прокуратури міста Києва, Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції у місті Києві з заявами про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до відповідей на які позивачу було повідомлено про відсутність ознак кримінального правопорушення (копії листів-відповідей на заяви позивача №04/3-р-16 від 06.04.2016р. та №17227 від 28.02.2016р., №6159/125/54/03-2016 від 27.04.2016р. відповідно містяться в матеріалах справи), а також до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації щодо надання правової оцінки діям відповідача по захопленню торговельних павільйонів, на яку позивачу було надано відповідь про те, що порушене у зверненні питання не відноситься до компетенції адміністрації. (копія листа-відповіді на заяву позивача №107-2501/22 від 28.04.2016р. міститься в матеріалах справи).

В обґрунтування того, що відповідач знаходиться в спірних приміщеннях, позивач також посилається на Акт № б/н від 30.03.2016р. комісії у складі директора ПП «Колібріс», заступника директора ПП «Колібріс» та головного інженера ПП «Колібріс», яким встановлено, що зазначені вище торговельні павільйони перебувають у володінні і розпорядженні відповідача та фактично здаються в оренду останнім суб'єктам підприємницької діяльності для здійснення торгівлі в період з березня 2014р. по теперішній час.

Крім того, як на окрему підставу позову, позивач посилається на постанову Вищого господарського суду України від 18.05.2016р. у справі №910/24846/14, якою визнано недійсним інвестиційний договір №049-13/і/119 від 26.09.2012р., відповідно до якого відповідач користується та розпоряджається торговельним павільйонами.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог вказує на те, що під час розгляду господарським судом справи №910/6691/16 судом було надано оцінку доказам на які посилається позивач в обґрунтування вимог у даній справі та у зв'язку з поверненням частини приміщень щодо яких заявлено позовні вимоги та відсутністю у позивача належних доказів на підтвердження права власності на них, відповідач вважає вимоги позивача недоведеними та необґрунтованими.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи охоронюваний законом інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом ст.16 Цивільного кодексу України, захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється шляхом: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов'язку в натурі; зміні правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому, зазначеною нормою визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якою визначено способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, під способами захисту прав слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення

Згідно ст. 28 закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

За змістом статті 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" благоустрій населених пунктів це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля; при цьому до території в розумінні статей 1 та 13 наведеного Закону належать, зокрема, вулиці, проїзди, шляхи, пішохідні доріжки, інші території загального користування. Згідно частин 1 та 4 статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом; рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить: 1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; 2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів; 3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб'єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб); 4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об'єктів благоустрою.

Згідно зі статтею 21 вказаного Закону елементом (частиною) об'єктів благоустрою є, зокрема, малі архітектурні форми. Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об'єкта благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Стаття 34 вказаного Закону визначає, що Правила благоустрою території населеного пункту - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту (далі - Типові правила) для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування.

Типові правила розробляються та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. У разі якщо відповідною сільською, селищною, міською радою не прийнято рішення про затвердження Правил, застосовуються Типові правила. Орган місцевого самоврядування забезпечує вільний доступ населення до затверджених Правил.

Рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1051/1051 затверджені Правила благоустрою міста Києва, які визначають правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою міста і спрямовані на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Відповідно до п. 13.2.4 Правил всі малі архітектурні форми та тимчасові споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності розміщуються з дотриманням вимог будівельних, санітарно-гігієнічних норм, а також містобудівних обмежень, вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та раціонального використання територій, охорони історико-культурної спадщини, земельно-господарського устрою, комплексної схеми тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, рішень Київської міської ради, розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до ст. 5 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв'язку, залізничні колії.

Як передбачено в ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З урахуванням викладених положень чинного законодавства України, позивач стверджує, що він є власником торговельних павільйонів, які розташовані на території торговельного майданчика Приватного підприємства "Колібріс".

Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва видано позивачу Дозвіл на виконання будівельних робіт № 25-Л від 30.01.1997р. на виконання будівельних робіт з комплексного благоустрою території біля кінотеатру «Лейпціг» та внутрішньої частини транспортної розв'язки з переходами по вул. Гната Юри - пр. 50-річчя Жовтня, відповідно до проектної документації, що узгоджена та зареєстрована Головним управлінням архітектури та містобудування м. Києва за № 790 від 14.11.1996р.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 01.04.1997р. було прийнято в експлуатацію об'єкт за вказаними в акті будівельними показниками, а саме внутрішню частину транспортної розв'язки з переходами, архітектурні малі форми: торгівельні павільйони за типами ІІ, ІІІ з легких зборно-розбірних конструкцій, торгівельні пересувні навіси за типами IV, V з металевого каркасу, приміщення вбудовані в переходах (торгівельні та допоміжні) з легких збірно-розбірних конструкцій.

Судом також досліджено наявні в матеріалах справи Акт № 18 введення в експлуатацію основних засобів від 14.05.1997р. яким визнано придатним для експлуатації об'єкт транспортної розв'язки по вул. Гната Юри - пр. 50-річчя Жовтня (Магазин «М'ясо»), а також додані до нього акт №14 прийняття-виконання робіт та кошторис №14, з яких можна дійти висновку про найменування виконаних робіт, одиницю виміру, кількість, ціну та вартість таких робіт.

Позивач з посиланням на вище вказані норми законодавства України вважає, що він є власником торговельних павільйонів на підставі наявних в матеріалах справи Дозволу на виконання будівельних робіт № 25-Л від 30.01.1997р. та Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта №91 від 01.04.1997р.

Крім того, позивачем додано до матеріалів справи довідку вих. № 83 від 25.10.2016р. про те, що на його балансі перебувають приміщення, зокрема, в переході в напрямку до вул. Гната Юри, будинок № 15 біля зупинки швидкісного трамваю та проспекту Леся Курбаса (50-річчя Жовтня), в тому числі кафе "Дмитрий" та вбудований магазин № 8 за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри та в переході біля адміністрації ринку "Колібріс" в напрямку до кінотеатру "Лейпціг", в тому числі 5 місць м'ясного павільйону та приміщення для розрубки м'яса за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри.

Відповідно до положень ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, надані позивачем докази на підтвердження права власності на торговельні павільйони досліджуються судом за загальними правилами доказування в господарському судочинстві відповідно до положень ст. ст. 32 - 34, 36, 43 ГПК України.

При цьому, з'ясування приналежності торговельних павільйонів позивачу входить до предмету доказування у даній справі.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею ст. 386 Цивільного кодексу України, якою встановлено засади захисту права власності, передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За нормами ст. 391 Цивільного кодексу України власник має право на захист права власності від порушень, хоча б вони і не були пов'язані з позбавленням володіння. Захист права власності від таких порушень здійснюється за допомогою негаторного позову. Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном, навіть якщо такі порушення не пов'язані з позбавленням права володіння. Отже, негаторний позов пред'являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати право користування та розпоряджання ним.

Таким чином, необхідною умовою для задоволення такого позову є наявність перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпоряджання своїм майном; при цьому підлягає доведенню в чому конкретно полягають (за їх наявності) такі перешкоди.

Відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Суд зазначає, що право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном шляхом подачі до суду негаторного позову.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Предмет негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника).

Суд зазначає, що усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу, фактично передбачає покладення на відповідача обов'язку припинити дію, яка порушує право, та можливе лише щодо триваючого правопорушення. Якщо ж на момент подання негаторного позову вчинення перешкод у користуванні майном припинилося, то підстав для його задоволення немає.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, про припинення ремонтних робіт в сусідній квартирі, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).

Усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу, фактично передбачає покладення на відповідача обов'язку припинити дію, яка порушує право, та можливе лише щодо триваючого правопорушення. Якщо ж на момент подання негаторного позову вчинення перешкод у користуванні майном припинилося, то підстав для його задоволення немає.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Позивачем не підтверджено належними доказами в розумінні ст. ст. 32 - 34 ГПК України, що приміщення, зокрема, в переході в напрямку до вул. Гната Юри, будинок № 15 біля зупинки швидкісного трамваю та проспекту Леся Курбаса (50-річчя Жовтня), в тому числі кафе "Дмитрий" та вбудований магазин № 8 за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри та в переході біля адміністрації ринку "Колібріс" в напрямку до кінотеатру "Лейпціг", в тому числі 5 місць м'ясного павільйону та приміщення для розрубки м'яса за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри є його власністю.

Як передбачено в ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Надані до матеріалів справи Дозвіл на виконання будівельних робіт № 25-Л від 30.01.1997р. та Акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта №91 від 01.04.1997р. не можуть бути доказами на підтвердження права власності позивача на спірні приміщення з огляду на те, що вони не містять ідентифікуючих ознак приміщень щодо яких заявлено позовні вимоги про виселення відповідача.

З наданих до матеріалів справи Акту № 18 введення в експлуатацію основних засобів від 14.05.1997р., а також доданих до нього акту №14 прийняття-виконання робіт та кошторису №14 також не можна дійти висновку про те, що вказані приміщення належать позивачу.

Суд також не приймає в якості доказу на підтвердження права власності, надану позивачем довідку вих. № 83 від 25.10.2016р., оскільки відповідно до її змісту, вона засвідчує перебування вказаних у ній приміщень саме на його балансі.

З наданого до матеріалів справи звіту про незалежну експертну оцінку майна від 07.07.2016р. (ТОВ «Оцінка24»), який надано позивачем в обґрунтування розміру збитків, в розділі 3.2. оцінювачем зазначено, що ним не проводилося спеціального юридичного аналізу прав власності оцінюваного майна. Спеціальною умовою проведення даної оцінки є припущення, що власник має законні повні права власності на оцінюваний об'єкт.

За таких обставин, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем на надано доказів того, що він є власником майна та відповідно може бути позивачем за негаторним позовом, а викладені вище обставини свідчать про те, що позивачем не доведено суду, що відповідач перешкоджає його праву користуванню та розпорядженню своїм майном.

При цьому, при розгляді справи №910/6691/16, предметом розгляду якої було стягнення коштів за користування торговельними павільйонами (об'єкт найму), які розташовані на території торгівельного майданчика ПП "Колібріс", а саме в переході в напрямку до вул. Гната Юри, будинок № 15 біля зупинки швидкісного трамваю та проспекту Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри, крім території, на якій знаходиться кафе "Дмитрий", Державна лабораторія ветеринарно-санітарної експертизи № 19 та вбудований магазин та в переході біля адміністрації ринку "Колібріс" в напрямку до кінотеатру "Лейпціг" за адресою: м. Київ, транспортна розв'язка проспект Леся Курбаса (50-річчя Жовтня) та вул. Гната Юри, крім 5 місць м'ясного павільйону, починаючи від приміщення по розрубці м'яса, а також крім приміщення бойлерної та електрощитової та звільнення займаних відповідачем приміщень у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору найму № 191 від 30.08.2013р., суд першої інстанції дійшов висновку, з яким також погодився і суд апеляційної інстанції, що приміщення, які були об'єктом найму за договором найму від 30.08.2013 № 191 повернуті наймачем наймодавцю в день закінчення строку дії договору (28.02.2014), доказів подальшого їх використання відповідачем подано не було, тому правові підстави для стягнення з відповідача здійснених позивачем нарахувань та зобов'язання його здійснити вже вчинені ним у визначений строк дії (звільнення приміщень) у суду відсутні.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 21.06.2016р. у названій вище справі, яке набрало законної сили згідно постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016р. та відповідно до ст. 35 ГПК України не потребують доказування у даній справі.

У даній справі позивач просить суд виселити відповідача з торговельних павільйонів, які розташовані на території торговельного майданчика Приватного підприємства "Колібріс" у зв'язку з визнанням постановою Вищого господарського суду України від 18.05.2016р. у справі №910/24846/14 недійсним інвестиційного договору №049-13/і/119 від 26.09.2012р., відповідно до якого відповідач користується та розпоряджається торговельним павільйонами.

З даного приводу, господарський суд відзначає, що оскільки сторонами не надано до матеріалів справи належним чином засвідченої копії інвестиційного договору №049-13/і/119 від 26.09.2012р. для його дослідження судом, а зі змісту постанови Вищого господарського суду України від 18.05.2016р. у справі №910/24846/14 не вбачається на які саме об'єкти зобов'язувався здійснити заходи з облаштування інвестор (відповідач), суд приходить до висновку, що визнання вказаного договору недійсним в судовому порядку не може бути підставою для задоволення даного позову, а наявність обставин, про які було зазначено вище (відсутність доказів на підтвердження приналежності торговельних павільйонів позивачу та доказів на підтвердження того, що відповідач перешкоджає позивачу в реалізації права користування та розпорядження своїм майном) є достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

За таких обставин, вимоги позивача про виселення відповідача з торговельних павільйонів, які розташовані на території торговельного майданчика Приватного підприємства "Колібріс" задоволенню не підлягають.

Крім того, позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача суми збитків (вартості торговельного павільйону), що складає 480 400,00 грн.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України, передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до п. п. 1, 2 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 року №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України) від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України). Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду. Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, в силу ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відтак, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливо лише при наявності певних, передбачених законом умов.

Обов'язковою передумовою задоволення вимог щодо відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків (дії чи бездіяльності особи); причинний зв'язок між діями винної особи та заподіянням збитків (зв'язок протиправної поведінки і збитків, що настали, при якому протиправність є причиною, а збитки - наслідком); розмір збитків (їх наявності та розміру); вина. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності.

Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Вищевказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 20.12.2010 у справі №06/113-38, від 04.07.2011 у справі №51/250.

Отже кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов'язання, розмір збитків, причинний зв'язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню кредитором.

Проте, як встановлено судом вище, позивачем не доведено протиправної поведінки відповідача, не доведено завдання збитків та не доведено причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювана та збитками, у зв'язку з чим доводи позивача про завдання йому збитків у сумі 480 400,00 грн. визнаються судом також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують наявність підстав для задоволення його позову, а матеріали справи свідчать про протилежне.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/14117/16 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.10.2016р.

Суддя С.М. Морозов