КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2016 р. Справа№ 910/12815/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

ОСОБА_1

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 21.10.2016 р.), ОСОБА_3 (довіреність б/н від 17.10.2016 р.)

від відповідача ОСОБА_4 (довіреність б/н від 21.10.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп»

на рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2016 р.

у справі №910/12815/16 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жефко Україна»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жефко Україна» про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 544541,13 грн. згідно договору перевезення на умовах субпідряду №О-TLA-01-09-12 від 01.09.2012 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.09.2016 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права та неповно зясовані обставини справи.

Представники позивача в судовому засіданні повністю підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

01.09.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Жефко Україна» (клієнт) було укладено договір №О-ТLA-01-09-12, предметом якого відповідно до п. 2.1. є погодження умов, на яких здійснюється міжнародні і внутрішні дорожні перевезення, визначається вартість послуг перевізника, вимоги до технічного стану і зовнішнього вигляду його рухомого составу, а також встановлюється контроль за виконанням вимог законодавства не тільки національного і міжнародного, але й інших держав через території яких пролягає маршрут перевезення.

При цьому, умови надання послуг на регулярній основі вказані в додатку 1.1. до даного договору (п.2.2. договору).

Пунктом 13.1. зазначеного договору передбачено, що послуги здійснені перевізником на регулярній основі мають бути сплачені клієнтом у відповідності до додатку 1.1.

Порядок оплати передбачено у п.13.2.1 договору, відповідно до якого клієнт зобовязаний оплатити рахунок перевізника шляхом перерахування на протязі 10 календарних днів з дня надання перевізником всіх належним чином оформлених документів вказаних в п. 13.2.5 даного договору. Строк дії договору визначений у п. 14.1. договору, відповідно до якого даний договір вважається укладеним в день підписання та скріплення печатками сторін та діє протягом двох років з моменту укладення договору, якщо інше не буде узгоджено сторонами шляхом підписання додаткової угоди.

Відповідно до п. 13.1. договору послуги, надані перевізником на регулярній основі повинні бути оплачені клієнтом відповідно до додатку № 1.1.

01.09.2012 р. між сторонами підписаний додаток № 1.1 до вищевказаного договору, відповідно до якого сторони погодили, що клієнт (відповідач) зобовязується забезпечити гарантований оплачувальний пробіг (ГОП) кожного технічно справного автопроїзду: 108 000 км/рік (п. 3.1).

Також, п. 1.6 додатку 1.1. передбачено, що в разі, якщо фактичний річний пробіг автопоїзду буде менше ніж гарантований оплачувальний пробіг, то різницю між фактичним річним пробігом і погодженим в даному додатку гарантованим оплачувальним пробігом сплачує клієнт перевізнику по ставці гарантованого оплачувального річного пробігу.

Пунктом 2.1. додатку 1.1. визначено, що ставка дорівнює 0,75 Євро в тому числі ПДВ за кожен кілометр фактичного місячного пробігу.

Оскільки відповідач належним чином не виконував взяті на себе за договором зобовязання з оплати наданих позивачем послуг, позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що відповідач в порушення умов п. 3.1. додатку 1.1. договору не забезпечив позивача мінімально гарантованим оплачуваним пробігом кожного автопоїзду (10 автопоїздів) у розмірі 108000 км/рік., внаслідок чого на підставі п. 1.6 додатку до договору повинен сплатити різницю між фактичним річним пробігом та погодженим у даному додатку гарантованим оплачуваним пробігом за ставкою гарантованого оплачуваного річного пробігу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.06.2016 р. у справі № 910/21373/15, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2016 р., позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ТОВ «Жефко України» на користь ТОВ «Орлан-Транс-Груп» 5258330,07 грн. основного боргу, 615145,90 грн. пені, 302898,00 грн. 3% річних, 3706984,47 грн. інфляційних втрат, 84116,44 грн. судових витрат за проведення експертизи та 57002,00 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Розглядаючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки відповідач не виконав зобовязання з оплати різниці позивачу між фактичним річним пробігом та погодженим у Договорі гарантованим оплачувальним пробігом та має перед позивачем заборгованість. У звязку з невиконанням відповідачем зобовязань по договору № О-TLA-01-09-12 від 01.09.2012 р., на підставі п. 13.2.3 стягнув пеню та за порушення виконання по оплаті відповідно до вимог ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що від початку дії договору середня ціна дизельного палива була стабільна, а незначні коливання не перевищували 5% від ціни дизельного палива, погодженої сторонами у договорі. Проте, політична криза та повязана з нею економічна нестабільність, яка була спричинена відходом політичного керівництва країни від законодавчо закріпленого курсу на Європейську інтеграцію та подальшою протидією цьому курсу, спричинили значне зростання цін, у тому числі на дизельне пальне.

Згідно п. 1.3. Додатку № 1.4. до договору сторони домовились, що зміни вартості дизельного палива будуть визначатись на підставі даних, опублікованих на сайті http://biz.liga.net/avto/fuel/DT (середня вартість дизельного палива за всіма регіонами України).

Пунктом. 1.4. Додатку № 1.4. до договору сторони визначили механізм перерахунку вартості фрахту при зміні ціни палива:

а) перерахунок ціни палива можливий при підвищенні чи пониженні середньої вартості палива на 5% протягом місяця від початку дії контракту та до останньої зміни вартості фрахту з причини застосування паливного фактору. Середня вартість палива визначається як середня величина від середніх вартостей палива на ринку України за всі дні періоду за який здійснюється розрахунок (наприклад календарного місяця). Дані для розрахунку опубліковані на сайті http://biz.liga.net/avto/fuel/DT.

На підставі п. п. 1.3., 1.4. Додатку № 1.4. до договору, позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозиціями щодо збільшення перерахунку вартості фрахту у звязку із зміною ціни палива, проте означені пропозиції позивача відповідачем залишені без відповіді та задоволення.

Розраховуючи заявлену до стягнення суму грошових коштів позивач виходив із фактичного збільшення ціни дизельного палива у період дії Договору, підтвердженням чого є Довідка № 1895 від 14.06.2016 р. про середню вартість дизельного палива згідно даних сайту http://biz.liga.net/avto/fuel/DT та даних ТОВ «Консалтингова компанія «А-95».

Так, за розрахунками позивача, за надані послуги відповідач повинен доплатити позивачу 544541,13 грн. у звязку із збільшенням ціни палива за період з 01.09.2012 р. по 31.08.2014 р.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Частиною 5 ст. 308 ГК України передбачено, що про прийняття вантажу до перевезення перевізник видає вантажовідправнику в пункті відправлення документ, оформлений належним чином.

Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору відповідач не є вантажовідправником товару, а відповідно до п. 1.3 договору взяв на себе зобовязання щодо забезпечення перевізника (позивача) певною кількістю замовлень, а також на підставі п. 3.4 договору забезпечує складання транспортних накладних.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Зважаючи на те, що відповідач не є а ні вантажовідправником, а ні вантажоотримувачем товару, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, що містить в собі елементи різних договорів.

Можливість укладання такого типу договору передбачено ст.ст. 901 та 628 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частинами 1, 2, 3 ст. 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Отже, цивільне законодавство надає можливість змінити ціну після укладання договору у випадках і на умовах, встановлених договором, та в будь-якому випадку забороняє змінювати ціну договору після його виконання. Для можливості зміни ціни в договорі повинна обов'язково бути зазначена така умова.

Проаналізувавши зміст договору та додатків до нього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку умовами договору не передбачено право позивача на здійснення в односторонньому порядку, без узгодження з відповідачем, перерахунку вартості фрахту у випадку підвищення вартості палива. Також, умовами договору не передбачено безумовний обовязок відповідача здійснити оплату на підставі проведеного позивачем в односторонньому порядку перерахунку вартості фрахту.

Зокрема, п.п. а п. 1.4. Додатку № 1.4. до договору, на який позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, передбачає, що перерахунок ціни палива можливий при підвищенні або пониженні середньої вартості палива на 5% упродовж місяця від початку дії контракту або до останньої зміни вартості фрахту з причин застосування паливного фактору.

Крім того, п. 13.1.1. договору передбачено, що вартість послуг та умови оплати можуть бути переглянуті один раз на рік (окрім як на умовах п. 13.1.2), як правило на початку кожного календарного року. У випадку, якщо сторони не досягнуть згоди відносно запропонованої зміни вартості та умов оплати, кожна із сторін вправі розірвати даний договір попередньо, за один місяць до дати припинення, повідомивши іншу сторону про припинення дії даного договору рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Таким чином, умовами укладеного між сторонами договору передбачено лише можливість переглянути вартість наданих послуг, а не право позивача після надання передбачених договором послуг та підписання актів виконаних робіт, в односторонньому порядку збільшувати вартість наданих послуг.

Доказів в підтвердження того, що сторони у встановленому чинним законодавством та умовами договору порядку досягли згоди про збільшення вартості наданих послуг відповідно до п.п.1.3, 1.4. Додатку № 1.4. до договору матеріали справи не містять.

Слід зазначити, що впродовж строку дії договору позивач підписував з відповідачем акти приймання виконаних робіт із зазначенням вартості наданих послуг, а також виставляв для їх оплати рахунки без будь-якого збільшення вартості ціни.

Посилання позивача на те, що підписання актів виконаних робіт підтверджує лише те, що послуги позивачем надавалися, а їх вартість (ціна за 1 км. пробігу) свідомо занижувалась відповідачем, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказані акти виконаних робіт були скріплені підписами повноважних представників позивача та печаткою його підприємства, що свідчить про те, що позивач погоджувався із зазначеною в цих актах вартістю наданих відповідачу послуг. За таких обставин, безпідставним є збільшення позивачем вартості наданих послуг в односторонньому порядку.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позовні вимоги суперечать приписам ст. 632 ЦК України, у звязку з чим є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права та неповно зясовані обставини справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у звязку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 12.09.2016 р. у справі №910/12815/16 залишити без змін.

Справу №910/12815/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

ОСОБА_1