РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2016№910/14831/16
За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Комунального підприємства «ВАТУТІНСЬКІНВЕСТБУД»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація

про стягнення 11 417,30 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Стовбан Н.І. за довіреністю № 102/46/1 від 04.01.2016 р.;

від третьої особи: Сердюк М.В. за довіреністю № 102/02/11-4121 від 11.05.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «ВАТУТІНСЬКІНВЕСТБУД» (далі - відповідач) про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 11 417,30 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що між ним, як орендарем, та відповідачем, як орендодавцем, було укладено Договір оренди, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов'язання сплачувати орендну плату за орендоване майно. Жодних додаткових платежів за користування об'єктом оренди не передбачено. Позивачем було надлишково сплачено відповідачу орендну плату в сумі 11 417,30 грн., проте у грудні 2014 року орендоване приміщення було затоплено і позивач не мав можливості ним користуватись. Враховуючи, що позивачем було сплачено відповідачу надлишкові кошти, а з січня 2015 року по теперішній час він не міг користуватись об'єктом оренди через незалежні від нього обставини, відповідач не мав права нараховувати орендну плату, у зв'язку з чим позивач просить повернути йому безпідставно отримані кошти в сумі 11 417,30 грн.

Нормативно заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує приписами ст. ст. 762, 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.08.2016 р. порушено провадження у справі № 910/14831/16, її розгляд призначено на 12.09.2016 р.

09.09.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву № 213 від 08.09.2016 р., відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки позивач в порушення умов Договору починаючи з грудня 2011 року по грудень 2014 року орендну плату не сплачував в повному обсязі, а з січня 2015 року по липень 2016 року включно орендна плата не сплачувалась взагалі, і на теперішній час його заборгованість за період з грудня 2011 року по липень 2016 року включно складає 39 194,55 грн. У зв'язку з неналежним виконанням позивачем своїх договірних зобов'язань відповідач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про дострокове розірвання Договору та виселення позивача з орендованого майна, який був задоволений в повному обсязі рішенням господарського суду міста Києва від 31.08.2016 р. у справі № 910/13664/16. Крім того, відповідач зазначає, що він звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з позивача заборгованості за спірним Договором в сумі 39 194, 55 грн. Також, відповідач не погоджується з твердженнями позивача в частині того, що окрім сплати орендної плати будь-яких інших додаткових платежів за користування об'єктом оренди Договором не передбачено, оскільки до Договору було підписано Додаток № 2 по оплаті за комунальні послуги від 01.01.2010 р., та лист № 13-669 від 30.07.2013 р. до Додатку № 2 до Договору, відповідно до яких позивач зобов'язався відшкодовувати відповідачу податок на землю в повному обсязі, проте позивач не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання з відшкодування цих витрат, у зв'язку з чим за ним виникла заборгованість за період з серпня 2013 року по липень 2016 року в сумі 24 373,35 грн., яка увійшла до заявленого відповідачем позову про стягнення боргу. Одночасно, відповідач зазначає, що позивач помилково зараховує заявлену до стягнення суму як орендну плату без врахування всіх передбачених договором виплат. Разом з цим, відповідач вказує на те, що у зв'язку з аварійною ситуацією, яка сталася 11.12.2014 р. в орендованому позивачем приміщенні, після його звернення 12.12.2014 р., та враховуючи те, що у Договорі передбачена послуга технічного обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, обслуговуючою організацією МППФ «Діаф» на підставі Договору № 3-14/ОБ (а) на надання послуг з аварійного обслуговування нежитлових об'єктів комунальної власності від 01.01.2014 р., укладеного з відповідачем, був складений дефектний акт, надана договірна ціна щодо здійснення поточного ремонту та виконані відповідні роботи, про що позивача було проінформовано листом № 102/45-1138, і жодних збитків позивачу нанесено не було. Крім того, за умовами Договору оренди позивач був зобов'язаний застрахувати об'єкт оренди від відповідних ризиків, чого ним зроблено не було. Разом з цим, відповідач зазначає, що позивач не надає можливості оглянути приміщення та здійснити його обстеження.

Крім того, 09.09.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про зупинення провадження у справі № 910/14831/16 до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 910/14293/16.

12.09.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а також доповнення до позовної заяви, в яких позивачем заявлено клопотання про призначення у справі судової експертизи, з метою вирішення питання чи придатний об»єкт оренди до експлуатації за призначенням складу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.09.2016 р. на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію, згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 26.09.2016 р.

15.09.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання 26.09.2016 р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

26.09.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача були подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та додаткові пояснення, відповідно до змісту яких відповідач заперечує проти задоволення клопотання позивача про призначення у справі судової експертизи.

В судовому засіданні 26.09.2016 р. судом було розглянуто клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та вирішено відмовити в його задоволенні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.09.2016 р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 12.10.2016 р.

11.10.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представник позивача подав додаткові документи про долучення до матеріалів справи та клопотання про розгляд справи без його участі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.10.2016 р. в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору у справі № 910/14831/16 на 15 днів, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 26.10.2016 р.

Представник позивача в судове засідання 26.10.2016 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 26.10.2016 р. судом розглянуто заявлене позивачем клопотання про призначення судової експертизи у справі, та вирішено відмовити в його задоволенні, оскільки з урахуванням встановлених під час розгляду справи по суті обставин визнав його недостатньо обґрунтованим.

Так, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 р. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні 26.10.2016 р. проти задоволення позову заперечували. При цьому, представником третьої особи подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 26.10.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2010 року між Комунальним підприємством «Ватутінськінвестбуд» (далі по тексту - Орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач, ФОП) укладено Договір №1435 про передачу майна комунальної власності територіальної громади Деснянського району міста Києва в оренду (далі по тексту - договір), за умовами якого орендодавець на підставі розпорядження Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 31.12.2009 р. № 1229 передає, а орендар приймає в оренду нежитлове приміщення (будівлю, споруду), за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 45,70 кв.м. для складу.

Відповідно до п. 2.1 Договору, об'єктом оренди є: нежитлове приміщення (будівля, споруда) загальною площею 45,70 кв.м., в тому числі, підвал - 45,70 кв.м.; а також устаткування, інвентар та інше майно (за наявності).

Згідно з п. 3.1 Договору, за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади Деснянського району, затвердженої рішенням № 7 Деснянської райради від 07.12.2006 р., місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати, що є невід'ємною частиною до даного договору, на дату підписання договору становить 1 017,73 грн.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць (п. 3.2. Договору).

Пунктами 3.5, 3.6 договору, передбачено, що орендна плата сплачується відповідачем починаючи з дати підписання акту приймання передачі об'єкта оренди (при укладанні договору вперше). При поверненні об'єкта оренди позивачеві останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акту приймання передачі. Орендна плата сплачується відповідачем незалежно від наслідків господарської діяльності відповідача, щомісячно не пізніше 20 числа поточного місяця.

Відповідно до п. 3.7 Договору, вартість комунальних послуг, витрат на утримання прибудинкової території, вартість послуг по технічному обслуговуванню інженерного обладнання та внутрішньо будинкових мереж спільного використання не входить до складу орендної плати та сплачується орендарем окремо на підставі розрахунків вартості послуг, визначеному в додатку-2 до цього договору.

Пунктом 4.1.1 Договору сторони передбачили, що відповідач зобов'язаний прийняти по акту приймання-передачі об'єкт оренди (при умові укладення договору оренди вперше) не пізніше 3-х днів після підписання договору оренди. У разі невиконання даного пункту, договір оренди вважається недійсним.

Даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє з 01.01.2010 р. до 31.12.2010 р. (п. 9.1. договору).

01.01.2010 року на виконання умов Договору позивачем передано, а відповідачем прийнято об'єкт оренди, що підтверджується підписаним між сторонами актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.01.2010 року.

У подальшому строк дії Договору продовжено до 31.03.2012 року (додаткова угода № 1 від 01.11.2011 р.).

Відповідно до п. 9.3 Договору, після закінчення строку його дії орендоване приміщення (будинок) має бути звільненим і передано позивачу за актом. За час фактичного користування об'єктом оренди після припинення дії даного договору до передачі приміщення за актом відповідач зобов'язаний внести плату за користування приміщення в розмірі орендної плати та комунальних платежів.

В зв'язку з відсутністю заяви сторін про припинення дії Договору, він вважається пролонгованим до 31.12.2016 року. За твердженням позивача, станом на кінець 2014 року ним було надлишково сплачено орендну плату, що становить 11 417, 30 грн., проте, 11 та 29 грудня 2014 року позивачем було виявлено затоплення орендованого приміщення, про що було повідомлено відповідача та складено відповідні акти. З цього часу, позивач не користується предметом оренди через неможливість його використання у зв'язку з затопленням, а відповідач відмовляється проводити ремонтні роботи по відновленню його до первісного стану.

Оскільки з січня 2015 року позивач не міг користуватись об'єктом оренди через незалежні від нього обставини, він вважає, що відповідач не мав права нараховувати йому орендну плату, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти в сумі 11 417, 30 грн. з посиланням на статті 762, 1212 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правовідносини з оренди державного та комунального майна, врегульовані положеннями Закону України "Про оренду державного та комунального майна" , Главою 58 Цивільного кодексу України та параграфом 5 глави 29 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Цивільного кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності (стаття 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Положеннями частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У позовній заяві позивач вказує, що відповідно до акту звірки взаєморозрахунків від 01.11.2013 р. та Довідки від 20.04.2016 р., станом на кінець 2014 року ним було надлишково сплачено відповідачу 11 417,30 грн., проте у зв'язку з тим, що у грудні 2014 року відбулось затоплення орендованого майна, позивач не міг користуватись ним, а тому відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України він звільняється від сплати орендної плати за час, коли не користувався орендованим майном, у зв'язку з чим згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти у розмірі 11 417,30 грн.

Водночас, рішенням господарського суду міста Києва від 31.08.2016 р. у справі № 910/13664/16 розірвано Договір №1435 про передачу майна комунальної власності територіальної громади Деснянського району міста Києва в оренду від 01.01.2010 року, укладений між Комунальним підприємством «Ватутінськінвестбуд» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1; виселено Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 з нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 45,70 кв.м., та передати вказане нежитлове приміщення по акту приймання-передачі Комунальному підприємству «Ватутінськінвестбуд».

Вказаним судовим рішенням встановлено, що: «відповідачем не надано доказів сплати заборгованості в розмірі 39 194,55 грн., в зв'язку з чим суд дійшов до висновку про неналежне виконання відповідачем обов'язків за Договором в частині своєчасності та повноти сплати орендних платежів за період з січня 2015р. по липень 2016 року.».

Вищезазначене судове рішення набрало законної сили та 10.10.2016 р. господарським судом міста Києва було видано наказ про його примусове виконання в порядку статті 116 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з положеннями частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи те, що прийняте у вказаній справі рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання на всій території України в силу ст. 115 Господарського процесуального кодексу України, тому згідно з частиною 3 ст. 35 Господарського кодексу України, обставини, встановлені в цьому рішенні, не доказуються при розгляді цієї справ, у якій беруть участь ті самі особи щодо яких встановлено ці обставини.

Оскільки рішенням господарського суду міста Києва від 31.08.2016 р. у справі № 910/13664/16 встановлено неналежне виконання позивачем взятих на себе зобов'язань та наявність заборгованості позивача перед відповідачем в розмірі 39 194,55 грн., суд дійшов висновку про безпідставність тверджень позивача про те, що останнім було надлишково сплачено відповідачу грошові кошти у розмірі 11 417,30 грн.

Крім того, суд зазначає, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна, тобто ст. 1212 ЦК України, на яку в якості правового обґрунтування своїх вимог послався позивач, є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Однак, чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 11 417 30 грн. за існування достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме на підставі Договору №1435 про передачу майна комунальної власності територіальної громади Деснянського району міста Києва в оренду від 01.01.2010 року, тобто на підставі договірних відносин з позивачем.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України і як насідок положень ст. 1213 цього кодексу.

Такої ж правової позиції (неможливість застосування приписів ст. ст. 1212 і 1213 ЦК України у разі наявності договірних відносин) притримується Верховний суд України у своїх постановах по конкретним справам по спорам пов'язаним зі застосуванням вказаних правових норм (ст.ст.1212 і 1213 ЦК України), зокрема у постанові від 14.10.2014 у справі №3-129гс14, і ця правова позиція є обов'язковою для застосування всіма судами України, з огляду на положення приписів частини 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно зі статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.10.2016

Суддя М.Є. Літвінова