РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2016 Справа № 910/5748/15-г

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Шкоденко Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_1" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" ОСОБА_2

до Публічного акціонерного товариства "Компанія Росток"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3

про стягнення 911 087,68 грн.

за участю представників:

від позивача:ОСОБА_4 - представник за довіреністю № 03/2/785 від 05.08.16 р.
від відповідача:ОСОБА_5 представник за довіреністю № 829-06 від 23.09.16
від третьої особи: ОСОБА_6 представник за довіреністю б/н від 11ю10ю16

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 р. уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_1" (далі ПАТ "Всеукраїнський ОСОБА_1") звернулась до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Компанія Росток" (далі - ПАТ "Компанія Росток") про стягнення заборгованості в сумі 911 087,68 грн. за кредитними зобов'язаннями.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення ПАТ "Компанія Росток" умов кредитного договору № 34 від 10.06.2008 р. в частині своєчасної сплати кредиту та процентів за користування кредитом, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.

У позові ПАТ "Всеукраїнський ОСОБА_1" просило суд стягнути з ПАТ "Компанія Росток" заборгованість за кредитним договором № 34 від 10.06.2008 р. у сумі 911 087,68 грн., яка складається із:

- заборгованості за неповернутим кредитом 870 000,00 грн.;

- заборгованості по прострочених відсотках за користування кредитом 38 500,49 грн.;

- пені за несвоєчасну сплату відсотків 816,58 грн.;

- інфляційних збитків за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 1 520,43 грн.;

- інфляційних збитків за несвоєчасну сплату комісії в сумі 19,20 грн.;

- 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 230,98 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.05.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 26.07.2016 року, у позові було відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 13.07.2016 року рішення господарського суду міста Києва від 27.05.2015 року, постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2015 року та постанову Вищого господарського суду України від 26.07.2016 року у даній справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 02.08.2016 р. справу прийнято до провадження суддею Головіною К.І.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.09.2016 р. до розгляду у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3

У судовому засіданні представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись на відсутність заборгованості у позичальника в силу укладеного між банком та третью особою ОСОБА_3 (майновим поручителем) договору застави № 34-З-2011 від 21.03.2011 р., на підставі якого вимоги банку були задоволені за рахунок предмету застави - майнових прав на грошові кошти, що знаходяться на рахунку ОСОБА_3 у ПАТ ВіЕйБі Банк, яким забезпечено виконання кредитного договору, а також в силу договору відступлення права вимоги (з відкладальною умовою) № 34-У-2011 від 21.03.2011 р., за яким до ПАТ ВіЕйБі Банк перейшло право вимоги на вказані вище заставлені грошові кошти. Отже, ПАТ Компанія Росток вважає, що зобовязання позичальника припинилось поєднанням боржника і кредитора в одній особі, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Представник третьої особи також вважав, що позов задоволенню не підлягає з підстав, визначених відповідачем, просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази та врахувавши правову позицію Верховного Суду України по даній справі, викладену в постанові від 13.07.2016 року, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 10.06.2008 pоку між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський ОСОБА_1, правонаступником яким є Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський ОСОБА_1" (кредитодавець) та Закритим акціонерним товариством Компанія Росток, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Компанія Росток", (позичальник) був укладений кредитний договір № 34 (далі кредитний договір) із наступними змінами, оформленими додатковими угодами та договорами про внесення змін (№№ 1 12).

Згідно з п. 1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальникові у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у формі відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом в сумі 870 000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,75 % річних (п. 1.1.3 кредитного договору у редакції договору про внесення змін від 21.03.2011 року № 7). Термін остаточного повернення кредиту - до 05.06.2015 р. (п. 1.1.2 кредитного договору у редакції договору про внесення змін від 06.06.2014 р. № 12).

Відповідно до пункту 3.3 кредитного договору позичальник зобов'язався сплачувати кредитодавцю проценти та комісії на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.8 кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 31.03.2010 року № 4) позичальник зобов'язався сплачувати проценти, нараховані за місяць, не пізніше 15 календарного числа місяця, наступного за тим, за який вони нараховані.

Цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п. 7.4 кредитного договору).

Судом встановлено, що на виконання умов вказаного договору позивач в строки, передбачені даним договором, надав ПАТ Компанія Росток грошові кошти у сумі 870 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 635382 від 11.06.2008 р., банківськими виписками з рахунку відповідача та поясненнями представників сторін.

Проте, відповідач належним чином не виконав покладені на нього зобовязання, а саме - в обумовлені у договорі строки сплату чергових платежів з повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами у передбаченому сторонами розмірі не здійснив, як і не сплатив комісію за внесення змін до кредитного договору, передбачену відповідними додатковими угодами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Також частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З пункту 2.11 кредитного договору слідує, що в разі наявності у позичальника простроченої більше 5 банківських днів заборгованості за траншами/кредитом, нарахованими процентами та комісіями, передбаченими цим договором, банк має право призупинити надання траншів/кредиту та вимагати дострокового погашення заборгованості за цим договором у повному обсязі.

Як вже зазначалось, позичальник - ПАТ "Компанія Росток" у строки, передбачені кредитним договором № 34 від 10.06.2008 р., кредит у сумі 870 000,00 грн. ПАТ ВіЕйБі Банк не повернув, відсотки та комісію за ним не сплатив, з огляду на що суд вважає вимоги банку про стягнення заборгованості обгрунтованими.

Також судом встановлено, що постановою Національного Банку України від 20.11.2014 р. № 733 ПАТ "Всеукраїнський ОСОБА_1" віднесено до категорії неплатоспроможних банків.

20.11.2014 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 123 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у позивача. Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено строком на 3 місяці з 21.11.2014 р. по 20.02.2015 р., а потім продовжено до 20.03.2015 р. (рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 35 від 17.02.2015 р.).

Постановою правління Національного банку України № 188 від 19.03.2015 р. банківську ліцензію ПАТ "Всеукраїнський ОСОБА_1" було відкликано та розпочато процедуру його ліквідації, а виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 20.03.2015 р. № 63 про початок здійснення процедури ліквідації відповідача та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію.

09.02.2015 року листом № 31/2-1820 позивач звернувся до відповідача з вимогою про дострокове погашення кредиту за кредитним договором, зокрема позивач вимагав достроково, протягом 30-ти календарних днів від дати отримання вимоги, погасити кредит у сумі 870 000,00 грн, заборгованість за процентами у сумі 38 500,49 грн, пеню за несвоєчасну сплату процентів за кредитом у сумі 816,58 грн, 3 % річних у сумі 230,98 грн, інфляційні збитки за несвоєчасну сплату процентів у сумі 1 520,43 грн, інфляційні збитки за несвоєчасну сплату комісії у сумі 19,20 грн. Вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

У судовому засіданні представник ПАТ "Компанія Росток" вказував на наявність договору застави майнових прав, укладеного з майновим поручителем - ОСОБА_3, за рахунок якого банк мав погасити заборгованість відповідача по кредиту.

Перевіряючи такі твердження відповідача, судом встановлено, що 21.03.2011 року між Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський ОСОБА_1" (заставодержатель) та громадянином України ОСОБА_3 (заставодавець) був укладений договір застави майнових прав № 34-З-2011 (далі договір застави).

Відповідно до п. 1.1 договору застави (зі змінами, внесеними договором про внесення змін від 06.06.2014 р. № 5) у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 34 з усіма наступними змінами та доповненнями до нього, а також у забезпечення всіх інших виплат та штрафних санкцій, визначених у кредитному договорі та в цьому договорі, заставодавець надає заставодержателю в заставу майнові права на грошові кошти в сумі 2 500 000,00 грн, що знаходяться на рахунку 0257, відкритому у ПАТ ВіЕйБі Банк та належать заставодавцю на підставі договору банківського вкладу Строковий № 216755/2011 (в національній валюті України) від 21.03.2011 року (далі договір банківського вкладу), укладений між ПАТ ВіЕйБі Банк та заставодавцем.

Даний договір застави набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання позичальником взятих на себе зобовязань (п. 6.1 договору застави).

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Заставою є спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом, якою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо (ст. 1, 3 Закону України Про заставу).

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України, Закону України Про заставу в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України Про заставу предметом застави можуть бути майно та майнові права.

Частиною 1 статті 20 Закону України Про заставу передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Крім того, у пункті 4.1 договору застави сторони визначили право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави на його вибір шляхом позасудового врегулювання або за рішенням суду.

Здійснюючи позасудове звернення стягнення та реалізацію майнових прав, що є предметом застави, заставодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави на свій вибір: звернути стягнення на предмет застави в позасудовому порядку шляхом прийняття у власність відступлених майнових прав у порядку, передбаченому чинним законодавством про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, цим договором і договором відступлення права вимоги; або здійснити договірне списання грошових коштів, розміщених на вкладному рахунку заставодавця відповідно до договору банківського вкладу, на свою користь та направити зазначені грошові кошти на погашення зобовязань і витрат, передбачених п. 1.1 цього договору застави. Право заставодержателя на договірне списання виникає в момент виникнення у нього права звернення стягнення на предмет застави (п. 4.3 договору застави).

Також пунктом 1.4 договору застави сторони передбачили укладення між заставодавцем та заставодержателем договору відступлення права вимоги з відкладальною обставиною, якою є повне або часткове невиконання позичальником умов кредитного договору або заставодавцем договору застави.

На виконання вказаного пункту, 21.03.2011 року Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський ОСОБА_1" (новий кредитор) і громадянин України ОСОБА_3 (кредитор) уклали договір відступлення права вимоги (з відкладальною обставиною) № 34-У-2011 (далі договір відступлення права вимоги), за умовами якого кредитор, керуючись ст.ст. 212, 512 519 ЦК, відступає новому кредитору право вимоги (з відкладальною обставиною) на грошові кошти за договором банківського вкладу Строковий № 216755/2011 від 21.03.2011 р., укладений між ПАТ ВіЕйБі Банк і ОСОБА_3 (вкладник), у сумі заборгованості ПАТ ВіЕйБі Банк за договором банківського вкладу (п. 1.1).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору на момент укладення цього договору розмір права вимоги, що відступається, становить 2 500 000,00 грн.

Згідно з п. 1.1.2 договору відступлення права вимоги на момент укладення цього договору майнові права, що полягають у праві грошової вимоги суми вкладу за договором банківського вкладу, зазначеному в п. 1.1 цього договору, передано кредитором у заставу відповідно до договору застави.

Відповідно до п. 1.2 зазначеного договору відкладальною обставиною в розумінні цього договору є невиконання зобов'язань ПАТ Компанія Росток за кредитним договором та/або заставодавцем за договором застави.

Із моменту настання відкладальної обставини, зазначеної в п. 1.2 договору відступлення права вимоги, до нового кредитора переходить право вимоги, що належить кредитору, визначене в п. 1.1 цього договору (п. 1.3).

Ураховуючи наявність договору застави та договору відступлення права вимоги, відповідач вважає, що заявлена банком до стягнення заборгованість за кредитним договором є погашеною внаслідок фактичного переходу права вимоги грошових коштів за договором банківського вкладу в сумі 2 500 000,00 грн. на користь банку. При цьому право на заставу банком реалізовано шляхом задоволення кредиторських вимог за рахунок майнових прав на грошові кошти за договором банківського вкладу, і таким чином відбулось поєднання боржника та кредитора в одній особі, що свідчить про припинення зобов'язань за кредитним договором на підставі ст. 606 ЦК України.

Перевіряючи такі доводи відповідача та розглядаючи справу по суті з урахуванням правових висновків Верховного Суду України у даній справі, суд вважає позицію відповідача необгрунтованою та безпідставною з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 510 ЦК сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Загальні підстави припинення зобовязань визначено у ст. 598 ЦК, згідно з якою зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Загальні умови припинення господарських зобов'язань визначено також ст. 202 Господарського кодексу України (далі ГК), за змістом якої господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 606 ЦК зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі. Аналогічну норму викладено у ч. 2 ст. 204 ГК, згідно з якою господарське зобов'язання припиняється у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі. Зобов'язання виникає знову, якщо це поєднання припиняється.

З системного аналізу зазначених норм права суд приходить до висновку, що наведена у ст. 606 ЦК підстава припинення цивільно-правового зобов'язання відноситься до групи підстав, що не належать до правочинів і не залежать від волі сторін.

Так, поєднання (збіг) боржника і кредитора в одній особі має місце у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної у законі підстави зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, і навпаки. Поєднання боржника і кредитора в одній особі може відбуватися для юридичних осіб у разі реорганізації шляхом злиття або приєднання юридичних осіб, пов'язаних між собою взаємним зобов'язанням; для фізичних осіб у випадку спадкового правонаступництва у разі переходу майна кредитора до боржника і навпаки.

Отже, при такому поєднанні боржника і кредитора (двох суб'єктів) один із цих суб'єктів повинен зникнути, у зв'язку із цим і припиняється правовідношення.

Таким чином, положення ст. 606 ЦК мають застосовуватися судом у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить зобов'язання іншої особи відповідно до будь-якої підстави, зазначеної в законі, та якщо при цьому один із суб'єктів правовідношення у зв'язку з обставинами, зазначеними в законі, зникає і з двох самостійних суб'єктів залишається (утворюється) один, в якому поєднується боржник і кредитор. Саме у такому разі підстава припинення цивільно-правового зобов'язання не залежатиме від волі сторін. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі № 6-43цс15.

Так само у даній справі поєднання боржника і кредитора в одній особі у розумінні приписів ст. 606 ЦК не відбулося, оскільки зобовязання відповідача перед позивачем за кредитним договором існує як окреме (основне) зобов'язання, а застава майнових прав виникла як похідне зобов'язання і в разі виконання цього зобов'язання третьою особою (ОСОБА_3В.) боржник і кредитор в основному зобов'язанні не поєднались в одній особі.

Крім того, на підставі договору відступлення права вимоги третя особа передає позивачу право вимоги на майнові права у разі невиконання відповідачем зобовязань за кредитним договором, тобто у ПАТ "Компанія Росток" та ОСОБА_3 залишаються взаємні (окремі) зобовязання перед ПАТ ВіЕйБі Банк за кредитним договором, договором застави, договором відступлення права вимоги та договором банківського вкладу, як і у банку перед відповідачем та третьою особою, що не може свідчити про припинення зобовязань ПАТ "Компанія Росток" за кредитним договором.

При цьому необхідно зазначити, що забезпечувальне зобов'язання має похідний характер, а не альтернативний основному, тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет застави не має наслідком подвійне стягнення за основним зобов'язанням (кредитом), оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.09.2014 р. по справі № 922/3658/13.

Таким чином, враховуючи, що збігу та поєднання боржника - ПАТ "Компанія Росток" і кредитора - ПАТ ВіЕйБі Банк в одній особі в розумінні статті 606 ЦК України не відбулось, то і відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин указаної статті.

Про такі висновки зазначив Верховний Суд України у постанові по даній справі, а також у постанові від 16.09.2015 р. у справі № 6-43цс15.

Окрім цього, суд враховує, що нормами чинного законодавства України і відповідним договором застави/поруки/іпотеки врегульовано певний порядок і умови передачі майна у заставу та звернення стягнення на заставлене майно, як окреме зобов'язання.

Так, відповідно до п. 3.2.7 кредитного договору кредитодавець має право звернути стягнення на предмет застави у разі неповернення позичальником кредиту в обумовлений цим договором строк, несплати процентів за його використання та можливих штрафних санкцій згідно з умовами цього договору.

При цьому частиною 1 статті 20 Закону України Про заставу передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Так само згідно зі ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється, зокрема, в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Відповідно до п. 3 ст. 26 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень обтяжувач має право на власний розсуд обрати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема шляхом відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги.

Як зазначалося вище, на підставі п. 4.3 договору застави, здійснюючи позасудове звернення стягнення та реалізацію майнових прав, що є предметом застави, заставодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок предмету застави шляхом прийняття у власність відступлених майнових прав в порядку, передбаченому чинним законодавством про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, договором застави та договором відступлення права вимоги.

При цьому, відсутність вимог (повідомлень) банку про звернення стягнення на предмет застави на адресу боржника чи майнового поручителя в порядку ст.ст. 27, 32 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, а також відсутність в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про реєстрацію звернення стягнення на предмет застави свідчать, що до ПАТ ВіЕйБі Банк майнові права на вклад (грошові кошти) не перейшли.

Таким чином з указаних вище правових норм та умов договору випливає, що звернення стягнення на предмет застави є правом банку, а не його обовязком, і, як вже було встановлено, ПАТ "Всеукраїнський ОСОБА_1" не скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет застави, а обрав іншій спосіб захисту свого інтересу - у вигляді грошового стягнення заборгованості із позичальника.

З урахуванням викладеного суд вважає, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту; стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави; одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель); розірвання кредитного договору; набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р.), що підтверджує диспозитивність способу захисту у вигляді звернення стягнення на заставлене майно, а не його імперативний характер.

Отже, зобовязання відповідача за кредитним договором не припинилися, а право вимоги банку про повернення кредиту, сплату процентів та комісії залишилося дійсним і підлягає судовому захисту. При цьому суд зазначає, що відповідно до вимог Закону України Про заставу звернення стягнення на предмет застави повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України.

Окрім усього, відповідач зазначив, що в Шевченківському районному суді міста Києва оскаржуються договір застави майнових прав № 34-З-2011 від 21.03.2011 р. та договір відступлення права вимоги (з відкладальною обставиною) № 34-У-2011 від 21.03.2011 року, що є підставою для зупинення провадження у даній справі, про що представник ПАТ "Компанія Росток" заявив клопотання у судовому засіданні. Проте, розглянувши клопотання про зупинення провадження у справі, суд його відхилив з тих підстав, що результати розгляду даної справи не залежать від висновків, зроблених у іншій справі - № 761/26323/16-ц про визнання договору застави майнових прав та договору відступлення права вимоги припиненими, оскільки предметом розгляду обох справ є окремі зобов'язання (кредиту, застави, відступлення права), про що зазначалось вище, і вони не мають преюдиціального значення по відношенню одне до одного.

Посилання відповідача на вимогу та договір від 16.05.2016 р., якими він обгрунтовує факт визнання ПАТ "Компанія Росток" боржником перед третьою особою за кредитним договором № 34 від 10.06.2008 р., суд не приймає до уваги, оскільки ці докази не мають значення для правильного вирішення спору із зазначених вище підстав, а надану відповідачем постанову Верховного Суду України про відмову у допуску до свого провадження справи № 910/10296/15 суд не застосовує під час розгляду даної справи, оскільки та була прийнята не за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування касаційним судом одних і тих же норм матеріального права в подібних правовідносинах, тобто вказана постанова не містить правового висновку, що обов'язковий до застосування на підставі ст. 111-28 ГПК України.

У той же час, суд відхиляє посилання позивача на те, що задоволення вимог позивача за кредитним договором в порядку реалізації предмета застави суперечить Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону відповідач не є вкладником ПАТ ВіЕйБі Банк, не є його кредитором відповідно до приписів ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність, відтак ст. 36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб не регулює спірні відносини і встановлені обмеження не поширюються на правовідносини, які виникли на підставі кредитного договору.

Навпаки, як вже встановлено судом, відповідач є боржником банку і на час розгляду даної справи наявна у ПАТ "Компанія Росток" заборгованість за кредитним договором зі сплати кредитних коштів, сплати відсотків та комісії залишилась не погашеною.

Згідно зі ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду з дня початку процедури ліквідації банку вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб.

За таких обставин позивач має право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача, чим він і скористався.

Провівши перерахунок заявленої до стягнення суми кредиту та процентів за його користування, суд дійшов висновку, що з ПАТ "Компанія Росток" підлягає стягненню заборгованість, що станом на 30.01.2015 р. складається із:

- заборгованості за неповернутим кредитом у сумі 870 000,00 грн.;

- заборгованості по прострочених відсотках за користування кредитом у сумі 38 500,49 грн.

Також позивач просив стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну сплату відсотків у сумі 816,58 грн.

Частиною 1 ст. 229 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

У силу ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з п. 4.3 кредитного договору у разі несвоєчасного погашення кредиту, сплати процентів та комісій, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в національній валюті України у розмірі подвійної процентної ставки, визначеної в п. 1.1.3. цього договору, від суми відповідного непогашеного платежу за кожний день прострочення виконання, за реквізитами та у день, вказаними кредитодавцем.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перерахувавши заявлену позивачем суму пені відповідно до подвійної облікової ставки Національного банку України та вимог ст. 232 ГК України, суд вважає що стягненню з відповідача підлягає заявлена позивачем сума 816,58 грн.

Крім того, позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача:

- інфляційних збитків за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 1 520,43 грн.;

- інфляційних збитків за несвоєчасну сплату комісії в сумі 19,20 грн.;

- 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 230,98 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищенаведені норми законодавства та умови укладеного сторонами правочину, вимоги про стягнення матеріальних втрат є такими, що заявлені правомірно. Однак, перевіривши правильність нарахування вказаних сум матеріальних втрат, суд встановив, що позивачем невірно здійснено нарахування інфляційних збитків за несвоєчасну сплату комісії, яка за розрахунком суду складає 15,00 грн.

У іншій частині нарахування матеріальних втрат (інфляційні збитки за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 1 520,43 грн. та 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 230,98 грн.) позивачем здійснені правильно та вони підлягають стягненню.

Таким чином, встановивши обставини в справі та зважаючи на положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ ВіЕйБі Банк підлягають частковому задоволенню.

Клопотання відповідача про призначення колегіального розгляду справи суд визнав необгрунтованим, оскільки справа даної категорії не є значно складною, обставини по ній вже досліджувались судовими інстанціями, а Верховний Суд України зробив по цій справі правовий висновок, у зв'язку з чим у задоволенні цього клопотання було відмовлено.

Згідно зі статтею 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, вирішуючи питання про суму судового збору, суд приймає до уваги положення п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" (в редакції на день звернення з позовом до суду), відповідно до якого уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звільняється від сплати судового збору у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 вищевказаного Закону (в редакції на день звернення з позовом до суду) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат, немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 р. станом на 01.01.2015 р. мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218,00 грн.

Отже, сума судового збору за поданий позивачем позов складає 18 221,75 грн. (2 відсотки ціни позову), який стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених позовних вимог на піставі ч. 3 ст. 49 ГПК України.

Окрім іншого, згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на відповідача покладаються пропорційно до частини задоволених позовних вимог судовий збір за розгляд апеляційної скарги позивача від 18.06.2015 р. у сумі 9 110,88 грн. та касаційної скарги позивача від 22.10.2015 р. у сумі 12 755,23 грн., які стягуються в дохід Державного бюджету України.

Судовий збір за розгляд заяви позивача про перегляд судового рішення Верховним Судом України від 28.04.2016 р. у сумі 23 688,27 грн. покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог та стягується на користь ПАТ ВіЕйБі Банк.

Керуючись ст.ст. 49, 32-35, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_1" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Компанія Росток", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 про стягнення 911 087,68 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Компанія Росток" (03067, м. Київ, бульвар Івана Лепсе, 4; ідентифікаційний код 00227560) на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_1" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" ОСОБА_2 (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 27 Т; ідентифікаційний код 19017842) заборгованість за неповернутим кредитом у сумі 870 000 (вісімсот сімдесят тисяч) 00 коп.; заборгованість по прострочених відсотках за користування кредитом у сумі 38 500 (тридцять вісім тисяч пятсот) грн. 49 коп., пеню за несвоєчасну сплату відсотків у сумі 816 (вісімсот шістнадцять) грн. 58 коп., інфляційні збитки за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 1 520 (одна тисяча пятсот двадцять) грн. 43 коп, інфляційні збитки за несвоєчасну сплату комісії в сумі 15 (п'ятнадцять) грн. 00 коп., 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 230 (двісті тридцять) грн. 98 коп., витрати по сплаті судового збору за розгляд заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України в розмірі 23 688 (двадцять три тисячі шістсот вісімдесят вісім) грн. 16 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Компанія Росток" (03067, м. Київ, бульвар Івана Лепсе, 4; ідентифікаційний код 00227560) до Державного бюджету витрати по сплаті судового збору за подачу позову в розмірі 18 221 (вісімнадцять тисяч двісті двадцять одна) грн. 67 коп., судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги в сумі 21 866 (двадцять одна тисяча вісімсот шістдесят шість) грн. 01 коп.

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 3 листопада 2016 року.

Повний текст рішення підписаний 8 листопада 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.