РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2016Справа №910/17771/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»

До Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія»

про стягнення 32 273,99 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Гурник А.І. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення 32 273,99 грн., з яких 3% річних в сумі 2598,74 грн. та інфляційні втрати в розмірі 29 675,25 грн.

Ухвалою від 30.09.2016р. порушено провадження по справі №910/17771/16 та призначено її розгляд на 17.10.2016р.

Представником позивача 11.10.2016р. через відділ діловодства суду було подано письмове підтвердження відсутності аналогічного спору.

Представником відповідача подано клопотання про припинення провадження у справі, представник позивача проти задоволення клопотання заперечив та просив відмовити у його задоволенні, розгляд даного клопотання судом було відкладено на наступне судове засідання.

Відповідно до приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 17.10.2016р. було оголошено перерву до 31.10.2016р.

Представник позивача у судове засідання 31.10.2016р. не з'явився, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався, проте, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Представник відповідача надав усні пояснення по суті справи, відповідно до змісту яких проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні.

У судовому засіданні 31.10.2016р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про припинення провадження. При цьому, суд виходив з наступного.

Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави припинення провадження по справі.

У п.4.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд припиняє провадження у справі, в тому числі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав (п.2 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України).

Обґрунтовуючи заявлене клопотання, відповідач посилався на те, що Господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/22036/16 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення 65253,86 грн., з яких страхове відшкодування в сумі 36 265,50 грн., 3% річних в розмірі 1856,99 грн. та інфляційні втрати в сумі 27131,37 грн.

Рішенням від 30.09.2015р. Господарського суду міста Києва по справі №910/22036/15, яке залишено без змін постановою від 25.01.2016р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 23.03.2016р. Вищого господарського суду України, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат було залишено без задоволення.

З представлених суду документів вбачається, що у межах справи №910/22036/15 позивачем було заявлено вимогу про стягнення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, за період з 05.12.2013р. по 19.08.2015р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань заявник посилався на несвоєчасну виплату відповідачем страхового відшкодування в порядку регресу, що у відповідності до приписів ст.625 Цивільного кодексу України та ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і стало підставою для звернення суду з відповідними позовними вимогами.

Одночасно, у межах справи №910/17771/16 заявлено вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 07.10.2013р. по 25.02.2016р. Позовні вимоги в межах розглядуваного спору заявником обґрунтовано порушенням відповідачем строків виплати страхового відшкодування, що відповідно до ст. ст.625, 530 Цивільного кодексу України та ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Наразі, суд зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, тобто, спосіб захисту цього права чи інтересу. Одночасно, підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Аналогічну правову позицію наведено у п.3.12 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» та постанові від 26.06.2014р. Вищого господарського суду України по справі №911/4611/13.

Враховуючи підстави позовних вимог, які було визначено Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» в позовній заяві по справі №910/17771/16, суд зауважує, що фактично підстави позовів у розглядуваній справі та справі №910/22036/15 не є тотожними.

До того ж, судом прийнято до уваги, що у постанові від 23.03.2016р. Вищого господарського суду України по справі №910/22036/15 судом касаційної інстанції було звернуто увагу позивача на безпідставність застосування до спірних правовідносин приписів ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та наявність у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» права та можливості звернутись до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних з інших підстав.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене у сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для припинення провадження по справі в частині стягнення нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, та відмову в задоволенні клопотання відповідача.

За висновками суду, незважаючи на те, що позивач не з'явився у судове засідання 31.10.2016р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 31.10.2016р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/22036/15 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення 65253,86 грн., з яких страхове відшкодування в сумі 36 265,50 грн., 3% річних в розмірі 1856,99 грн. та інфляційні втрати в сумі 27131,37 грн.

Рішенням від 30.09.2015р. Господарського суду міста Києва по справі №910/22036/15, яке залишено без змін постановою від 25.01.2016р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 23.03.2016р. Вищого господарського суду України, позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з відповідача страхову відшкодування в сумі 36 265,50 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; розподілено судові витрати.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, рішення від 30.09.2015р. Господарського суду міста Києва по справі №910/22036/15, яке залишено без змін постановою від 25.01.2016р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 23.03.2016р. Вищого господарського суду України, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

У межах розгляду вказаної справи судом було встановлено, що 23.12.2012р. по вул.Карпатській, в м.Коломия Івано-Франківської області була скоєна дорожньо-транспортна пригода за участю трьох автомобілів: 1. «Мазда», державний номер НОМЕР_1, водій ОСОБА_2; 2. «Мерседес», державний номер НОМЕР_2, водій ОСОБА_3; 3. «Хонда», державний номер НОМЕР_3, водій ОСОБА_4

Причинами стало те, що водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Мазда», державний номер НОМЕР_1, зіткнувся з автомобілем «Мерседес», державний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, унаслідок чого автомобіль «Мазда», державний номер НОМЕР_1, відкинуло на попередню смугу руху, у цей час автомобіль «Хонда», державний номер НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_4, уникаючи зіткнення з некерованим автомобілем «Мазда», державний номер НОМЕР_1, заїхав на обочину з правого боку, де допустив зіткнення правою стороною з бетонною огорожею.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль «Хонда», державний номер НОМЕР_3, який відповідно до копії реєстраційного талону належав ОСОБА_5 на праві власності, був під керуванням ОСОБА_4 на час дорожньо-транспортної пригоди, та який був застрахований Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» на підставі договору добровільного страхування.

З огляду на наведене, за умовами договору добровільного страхування, враховуючи рахунки станції технічного обслуговування, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» було складено страхові акти, відповідно до яких розраховано та виплачено страхове відшкодування в розмірі 35193,60 грн. - ОСОБА_5, а 1071,90 грн. шляхом перерахування грошових коштів на рахунок станції технічного обслуговування.

Як вбачається з представлених суду документів, 11.09.2014р. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» направило на адресу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» регресну вимогу №4474 від 03.09.2013р., в якій вимагало сплатити в порядку регресу страхове відшкодування в сумі 36 265,50 грн. до 03.10.2013р.

Обставини щодо направлення означеної вимоги підтверджуються наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням №658. Одночасно, про отримання регресної вимоги заявника свідчить лист №456-у від 08.11.2013р. Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», в якому останній наголосив на відсутності підстав для виплати страхового відшкодування. До того ж, відповідачем протягом розгляду справи факт отримання вимоги №4474 від 03.09.2013р. позивача не заперечувався.

Проте, зі змісту рішення від 30.09.2015р. Господарського суду міста Києва по справі №910/22036/15, яке залишено без змін постановою від 25.01.2016р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 23.03.2016р. Вищого господарського суду України, вбачається, що станом на момент прийняття судового акту страхове відшкодування відповідачем сплачено не було.

Як вказувалось вище, судовим рішенням по справі №910/22036/15 було задоволено позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування в сумі 36 265,50 грн.

З представлених заявником документів вбачається, що страхове відшкодування в сумі 36 265,50 грн. було сплачено Приватним акціонерним товариством «Українська транспортна страхова компанія» лише 25.02.2016р., на підтвердження чого представлено довідку від 31.08.2016р. Відповідачем вказані обставини протягом розгляду справи не заперечувались.

Посилаючись на порушення відповідачем строків виплати страхового відшкодування в порядку регресу на підставі вимоги №4474 від 03.09.2013р., заявник і звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 2598,74 грн. та інфляційних втрат в розмірі 29675,25 грн. за період з 07.10.2013р. по 25.02.2016р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У частині другій статті 625 Цивільного кодексу України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 3 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини другої ст.8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 511 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Відповідно до частини першої статті 636 Цивільного кодексу України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Проаналізувавши норми статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У частині третій статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати зобов'язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Саме до таких грошових зобов'язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.

Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 01.06.2016р. Верховного Суду України по справі 6-927цс16, висновки наведені в якій у відповідності до приписів 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Одночасно, з приводу строків виконання означеного грошового зобов'язання суд зазначає, що у відповідності до приписів ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У ч.2 вказаної статті вказано, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Наразі, нормами чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини не передбачено строків виконання страховиком свого обов'язку з виплати страхового відшкодування в порядку регресу.

Одночасно, слід зауважити, що норми ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до спірних правовідносин не може бути застосовано з огляду на те, згідно пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» страховик не пізніше як через 90 днів з отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Зазначена стаття розміщена у Розділі III вказаного Закону України «Порядок здійснення страхового відшкодування на території України».

Згідно пункту 35.1. статті 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який також міститься у наведеному розділі, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Отже наведений у пункті 36.2 статті 36 зазначеного Закону 90 денний строк обраховується стосовно заяви потерпілого чи іншої особи, яка має право на отримання відшкодування, і не регулює правовідносин позивача та відповідача.

Таким чином положення вказаної статті щодо обрахування терміну прострочки після 90 днів, який визначений у цій статті, не може бути підставою для визначення періоду, а зокрема, початку прострочки виконання грошового зобов'язання, а відповідно, від такого строку прострочки залежить і розмір інфляційних та трьох відсотків річних. Вказану правову позицію було викладено Вищим господарським судом у постанові від 23.03.2016р. по справі №910/22036/15.

Отже, з огляду на наведене, суд вважає обґрунтованим застосування до спірних правовідносин приписів ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, відповідно до яких якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Як вказувалось вище, у регресній вимозі №4474 від 03.09.2013р. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» вимагало у відповідача сплатити в порядку регресу страхове відшкодування в сумі 36 265,50 грн. до 03.10.2013р.

Тобто, у наведений строк Приватним акціонерним товариством «Українська транспортна страхова компанія» повинно було бути перераховано грошові кошти на рахунок заявника, що, як вказувалось вище, було здійснено відповідачем лише 25.02.2016р.

Таким чином, нарахування заявником 3% річних та інфляційних втрат з 07.10.2013р. є правомірним.

Одночасно, суд вважає безпідставним розрахунок нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, саме по 25.02.2016р. (включно).

При цьому, суд зазначає, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних. Аналогічну правову позицію викладено у п.1.9 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Після здійснення власного перерахунку, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача 3% річних в сумі 2595,76 грн.

Одночасно, у застосуванні індексації слід враховувати рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі №62-97р від 03.04.1997р. Верховного Суду України.

Відповідно до Листа №62-97р. від 03.04.1997р. Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» та Інформаційного листа №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. Вищого господарського суду України «Про практику застосування ВГСУ у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Вказані рекомендації щодо нарахування на суму заборгованості інфляційних втрат також викладено у Листі б/н від 01.07.2014р. Верховного Суду України «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві».

Після здійснення перевірки наведеного позивачем розрахунку, незважаючи на помилку у визначенні періоду нарахування, суд дійшов висновку, що кінцевий розмір інфляційних витрат, який визначено позивачем, є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального України судові витрати покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись, ст. ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (01033, м.Київ, вул.Саксаганського, буд.77, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (03680, м.Київ, Голосіївський район, вул.Казимира Малевича, буд.31, ) 3% річних в сумі 2595,76 грн., інфляційні втрати в сумі 29 675,25 грн. та судовий збір в сумі 1377,87 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

07.11.2016 р.

Суддя Спичак О.М.