ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31 жовтня 2016 р. Справа № 918/979/16

за позовом Заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею

до відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернення майна

Суддя Андрійчук О.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_4, дов. від 01.09.2016 року

від відповідача 1: ОСОБА_5, дов. № 2 від 04.01.2016 року

від відповідача 2: ОСОБА_6, догов., посв. № 624 від 05.06.2008 року

від прокуратури: ОСОБА_7, посв. №030682 вид. 03.12.2014 року

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 81-1 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2016 року заступник прокурора Рівненської області звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею (позивачі) до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області (відповідач 1), Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (відповідач 2) про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

01.09.2008 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області (орендодавець) та Фізичної особою підприємцем ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди державного майна № 666 (договір), за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно (майно): частину нежитлових приміщень загального користування виробничої майстерні учбового корпусу Квасилівського професійного ліцею, площею 172 кв.м., розташований за адресою: Рівненська область, Рівненський район, смт. Квасилів, вул. Молодіжна, 30, вартістю 255 394,00 грн, що перебуває на балансі Квасилівського професійного ліцею.

Заступник прокурора Рівненської області вважає вказаний договір недійним, оскільки об'єкти освіти, навчальні заклади, засновані на державній або комунальній власності, не підлягають приватизації та використанню не за призначенням.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог заступник прокурора Рівненської області посилається на ст. 121 Конституції України, ст.23 Закону Україну "Про прокуратуру", ст.ст. 6, 16, 203, 215, 216 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 6, 63 Закону України "Про освіту", ст.ст. 20, 207 ГК України.

Ухвалою суду від 13.09.2016 року порушено провадження, справу призначено до судового розгляду на 19.09.2016 року.

19.09.2016 року через службу діловодства господарського суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що прокурором не надано жодного доказу на підтвердження того, що укладення оспорюваного правочину має наслідком порушення цілісного майнового комплексу або погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють в навчальному закладі, того, що вказане майно використовується у навчальному процесі тощо.

Ухвалою суду від 19.09.2016 року розгляд справи відкладено на 03.10.2016 року.

26.09.2016 року через службу діловодства господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній у задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки відповідач-1 діяв в межах наданих йому повноважень, в інтересах позивача та за згодою Міністерства освіти і науки України, відтак підстави для визнання договору недійсним відсутні. Крім того, відповідач-2 просить суд застосувати позовну давність.

У судовому засіданні 03.10.2016 року оголошено перерви на 17.10.2016 року та на 31.10.2016 року.

03.10.2016 року через службу діловодства господарського суду від відповідача-1 надійшла заява про застосування позовної давності.

Оцінивши правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави, дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.09.2008 року між відповідачем-1 (орендодавець) та відповідачем-2 (орендар) укладено договір оренди державного майна № 666 (договір), за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно (майно): частину нежитлових приміщень загального користування виробничої майстерні учбового корпусу Квасилівського професійного ліцею, площею 172 кв.м., розташований за адресою: Рівненська область, Рівненський район, смт. Квасилів, вул. Молодіжна, 30, вартістю 255 394,00 грн, що перебуває на балансі Квасилівського професійного ліцею (п. 1.1. договору).

За п.п. 10.1, 10.4. договору строк договору оренди встановлюється з 01.09.2008 року до 01.08.2009 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору при обов'язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди.

Судом з матеріалів справи встановлено, що строк дії договору неодноразово продовжувався (додаткові договори від 31.07.2009 року, від 30.08.2011 року, від 18.07.2012 року, від 04.07.2013 року). Згідно з останніми змінами, викладеними у договорі про внесення змін від 26.08.2015 року, строк дії договору пролонговано до 01.08.2017 року.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.6. договору орендар вступає в строкове платне користування майном у строк, вказаний у договорі, але не раніше підписаннями сторонами цього договору та акта приймання-передачі приміщення. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передачі.

Як вбачається з умов договору, цільове призначення орендованого приміщення - розміщення цеху з виробництва хлібобулочних та кондитерських напівфабрикатів (п. 1.2. договору).

Об'єкт нерухомого майна, переданий в оренду, є власністю України в особі Міністерства освіти і науки (Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України) і перебуває у господарському віданні позивача, що стверджується витягом про державну реєстрацію прав № 3602955 від 29.10.2012 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 6734893 від 05.09.2016 року, а також технічним паспортом на будівлю виробничої майстерні від 01.10.2012 року.

Як стверджує Заступник прокурора Рівненської області, відповідач-2 не використовує орендоване ним нежитлове приміщення в розрізі завдань, визначених Законом України "Про освіту", іншого законодавства про освіту, отже договір оренди суперечить вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним, а об'єкт оренди - поверненню.

Суд, дослідивши фактичні обставини справи, встановив таке.

Частина 1 ст.760 ЦК України визначає можливість встановлення законом видів майна, що не можуть бути предметом договору найму (оренди).

Як вбачається з матеріалів справи, орендоване майно є державною власністю, тобто підпадає під регулювання, у тому числі Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Так, за ч. 2 ст. 4 вказаного Закону (у редакції, чинній станом на укладення оспорюваного правочину) не можуть бути об'єктами оренди: об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", а також об'єкти, включені до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", які випускають підакцизну продукцію, крім цілісних майнових комплексів, які випускають підакцизну продукцію, переданих в оренду до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 29.06.2004 року.

У свою чергу, за п. б ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній станом на укладення оспрюваного правочину) приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. До об'єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів, основним видом діяльності яких є виробництво товарів (робіт, послуг), що мають загальнодержавне значення. Загальнодержавне значення мають: об'єкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, зокрема: об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Отже, об'єкти освіти не підлягають приватизації, а відтак передачі в оренду.

За п. 1.1. Статуту позивача (у редакції, чинній станом на дату укладення оспорюваного правочину) Квасилівський професійний ліцей є державним професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня, що забезпечує реалізацію права громадян на здобуття професійно-технічної та повної загальної середньої освіти.

Завдання і напрямки діяльності позивача визначені у п. 1.2. Статуту. Зокрема, головним завданням ліцею є забезпечення права громадян України на професійне навчання відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей, стану здоров'я з метою задоволення потреб економіки країни у кваліфікованих і конкурентоспроможних на ринку праці робітниках.

Ліцей у своїй діяльності керується Конституцією України, Законами України "Про освіту", "Про професійно-технічну освіту", "Про загальну середню освіту", Положенням про професійно-технічний навчальний заклад, затвердженим постановою КМ України № 1240 від 05.08.1998 року, Положенням про організацію навчально-виробничого процесу у професійно-технічних навчальних закладах,Тимчасовим положенням про професійний ліцей, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України № 597 від 17.10.2002 року, нормативно-правовими актами Міністерства освіти і науки України, що є його засновником, та іншим законодавством України.

За ч. 1 ст. 1 Закону України "Про освіту" (у редакції, чинній на дату укладення оспорюваного правочину) освіта - основа інтелектуального, культурного, духовного, соціального, економічного розвитку суспільства і держави.

Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 28 Закону України "Про освіту" встановлено, що система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про освіту" структура освіти включає, зокрема професійно-технічну освіту.

Професійно-технічна освіта забезпечує здобуття громадянами професії відповідно до їх покликань, інтересів, здібностей, а також допрофесійну підготовку, перепідготовку, підвищення їх кваліфікації. Професійно-технічна освіта громадян здійснюється на базі повної загальної середньої освіти або базової загальної середньої освіти з наданням можливості здобувати повну загальну середню освіту (ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про освіту", п. 1 Постанови КМУ від 05.08.1998 року № 1240 "Про затвердження Положення про професійно-технічний навчальний заклад" (у редакції, чинній на дату укладення оспорюваного правочину)).

У ч. 1 ст. 3 Закону України "Про професійно-технічну освіту" (у редакції, чинній на дату укладення оспорюваного правочину) професійно-технічна освіта є складовою системи освіти України. Професійно-технічна освіта є комплексом педагогічних та організаційно-управлінських заходів, спрямованих на забезпечення оволодіння громадянами знаннями, уміннями і навичками в обраній ними галузі професійної діяльності, розвиток компетентності та професіоналізму, виховання загальної і професійної культури. Професійно-технічна освіта здобувається у професійно-технічних навчальних закладах.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України "Про освіту", ст. 18 Закону України "Про професійно-технічну освіту", п. 3 Постанови КМУ від 05.08.1998 року № 1240 "Про затвердження Положення про професійно-технічний навчальний заклад" до професійно-технічних навчальних закладів належать, зокрема професійний ліцей; професійний ліцей відповідного профілю.

За п. 1.1. Наказу Міністерства освіти і науки України від 17.10.2002 року № 587 "Про затвердження Тимчасового положення про професійний ліцей" професійний ліцей є професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня, що забезпечує реалізацію права громадян на здобуття професійно-технічної та повної загальної середньої освіти. Професійний ліцей здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації, як правило, з числа випускників загальноосвітніх навчальних закладів на основі базової чи повної загальної середньої освіти, а також підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації робітників і незайнятого населення.

З наведеного вбачається, що позивач у справі має статус державного навчального закладу, який забезпечує здобуття професійно-технічної та повної загальної середньої освіти.

Частинами 1-3 ст. 49 Закону України "Про професійно-технічну освіту" встановлено, що засновник закріплює за державними професійно-технічними навчальними закладами та установами професійно-технічної освіти об'єкти права власності, які належать засновнику на праві власності або орендовані ним у інших власників. Об'єкти права власності, закріплені засновником за державним професійно-технічним навчальним закладом або установою професійно-технічної освіти, перебувають в їх користуванні. Навчальні заклади та установи професійно-технічної освіти несуть відповідальність перед засновником за збереження та використання за призначенням закріпленого за ними майна. Контроль за використанням цього майна здійснюється засновником.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України "Про професійно-технічну освіту", ч. 1 ст. 43 Закону України "Про загальну середню освіту"(у редакції, чинній на дату укладення оспорюваного правочину) професійно-технічні навчальні заклади та установи професійно-технічної освіти здійснюють фінансову діяльність відповідно до Закону України "Про освіту", цього Закону, а також інших нормативно-правових актів.

Приписами ч.ч. 1-4 ст. 61 Закону України "Про освіту" передбачено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Держава забезпечує бюджетні асигнування на освіту в розмірі не меншому десяти відсотків національного доходу, а також валютні асигнування на основну діяльність. Кошти закладів і установ освіти та науки, які повністю або частково фінансуються з бюджету, одержані від здійснення або на здійснення діяльності, передбаченої їх статутними документами, не вважаються прибутком і не оподатковуються. Додатковими джерелами фінансування є: кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів відповідно до укладених договорів; плата за надання додаткових освітніх послуг; кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян; доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання; дотації з місцевих бюджетів; дивіденди від цінних паперів; валютні надходження; добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; інші кошти.

Статтею 63 Закону України "Про освіту" унормовано, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. Навчальні заклади самостійно розпоряджаються прибутками від господарської та іншої передбаченої їх статутами діяльності. Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. Потреби державних навчальних закладів та установ, організацій системи освіти для розвитку їх матеріально-технічної бази задовольняються державою першочергово відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України нормативів.

Відповідності до приписів п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 року № 63, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

У свою чергу, згідно з п. 1.2 Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки від 01.08.2001 року № 563, навчально-виховний процес, як складова освітньої діяльності - це система організації навчально-виховної, навчально-виробничої діяльності, визначеної навчальними, науковими, виховними планами (уроки, лекції, лабораторні заняття, час відпочинку між заняттями, навчальна практика, заняття з трудового, професійного навчання і професійної орієнтації, виробнича практика, робота у трудових об'єднаннях, науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи, походи, екскурсії, спортивні змагання, перевезення чи переходи до місця проведення заходів тощо).

Тобто за імперативних вимог ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, не підлягають використанню не за призначенням.

Отже, вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" законодавець визначає обов'язкове використання об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов'язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (у тому числі на умовах оренди).

Судом встановлено, що предметом оспорюваного правочину є частина нежитлових приміщень загального користування виробничої майстерні учбового корпусу позивача площею 172 кв.м.

Матеріально-технічна база загальноосвітніх навчальних закладів включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно загальноосвітніх навчальних закладів належить їм на правах, визначених законодавством України. Вимоги до матеріально-технічної бази загальноосвітніх навчальних закладів визначаються відповідними будівельними і санітарно-гігієнічними нормами і правилами, а також типовими переліками обов'язкового навчального та іншого обладнання (в тому числі корекційного), навчально-методичних та навчально-наочних посібників, підручників, художньої та іншої літератури (ст. 44 Закону України "Про загальну середню освіту").

У силу вимог ст. 51 Закону України "Про професійно-технічну освіту" додатковими джерелами фінансування професійно-технічного навчального закладу є кошти, одержані за: професійну підготовку понад державне замовлення, курсову підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації робітників відповідно до укладених договорів з юридичними та фізичними особами; надання додаткових платних освітніх послуг, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Інші додаткові джерела фінансування професійно-технічного навчального закладу визначені Законом України "Про освіту". Кошти, одержані професійно-технічним навчальним закладом за рахунок додаткових джерел фінансування, що передбачені цією статтею, використовуються ним на діяльність, передбачену статутом.

Згідно з п.п. 6.1., 6.3. Наказу Міністерства освіти і науки України від 17.10.2002 року № 587 "Про затвердження Тимчасового положення про професійний ліцей", п. 6.1. Статуту позивача порядок фінансування та матеріально-технічного забезпечення професійного ліцею визначається Законами України "Про освіту", "Про професійно-технічну освіту", "Про загальну середню освіту", іншими законодавчими актами України. Додатковими джерелами фінансування професійного ліцею є кошти, одержані за: професійну підготовку, курсову підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації робітників відповідно до укладених договорів з юридичними та фізичними особами за умови виконання обсягів державного замовлення; надання додаткових платних освітніх послуг, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Інші додаткові джерела фінансування професійно-технічного навчального закладу визначені Законом України "Про освіту".

Пунктом 6.4. Статуту позивача встановлено, що додатковими джерелами фінансування ліцею є, зокрема доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання (із дозволу Міністерства освіти і науки України); інші кошти, що отримані ліцеєм за надання послуг, перелік яких затверджено Постанови КМ України від 20.01.1997 року № 38 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами".

За приписами підп. 4 п. 9 Постанови КМУ від 20.01.1997 року № 38 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами" (яка була чинною станом на дату укладення оспорюваного правочину) до перелік послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, віднесено здавання в оренду будівель, споруд та іншого нерухомого майна, обладнання, не пов'язаних з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, яке не погіршує соціально-побутові умови працівників закладів і установ освіти, студентської та учнівської молоді.

З вказаної Постанови КМ України вбачається, що остання надає можливість передавати в оренду тимчасово вільне майно закладу освіту, яке не задіяне в освітньому процесі, однак у Постанові не йдеться про те, що таке майно може передаватися в оренду для іншої мети, аніж для забезпечення навчально-виховного процесу.

Крім того, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, у будь-якому випадку пріоритетним для застосування є Закон України "Про освіту".

Тобто законодавство України, зокрема ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", Постанова КМУ від 20.01.1997 року № 38 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами" тощо, встановлює не заборону на передачу в оренду об'єкта освіти, а заборону на його використання не за призначенням. Адже, згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відтак, посилання відповідачів на вказану Постанову як на підставу, яка надавала можливість укладати оспорюваний правочин, суд визнає необґрунтованим.

Так само суд визнає безпідставними посилання відповідачів на те, що частина приміщення, яка передана в оренду у приміщенні ліцею, не використовується у навчальному-виховному процесі, оскільки останні не відповідають у повній мірі вимогам Законів України, зокрема: "Про освіту", "Про загальну середню освіту", оскільки об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності закладів системи освіти, а згадане законодавство визначає поняття матеріально-технічної бази загальноосвітніх навчальних закладів без будь-яких винятків із правил, у тому числі щодо визначення частин (и) такого майна та особливостей його правового статусу.

Як встановлено судом, частина приміщень ліцею передана відповідачу-2 з метою розміщення цеху з виробництва хлібобулочних та кондитерських напівфабрикатів, тобто суто в цілях підприємницької діяльності орендаря, не пов'язаної з навчально-виховним процесом та не з метою надання освітніх послуг.

Не містить оспорюваний правочин положень щодо надання учням професійного ліцею безкоштовних чи пільгових освітніх послуг з трудового, професійного навчання чи професійної орієнтації в орендованому відповідачем-2 приміщенні. З матеріалів справи не вбачається, а відповідачами не доведено визначення в навчальних та виховних планах позивача питань взаємовідносин сторін оспорюваного договору, зокрема, у сфері співпраці з питань трудового, професійного навчання чи професійної орієнтації, виробничої практики учнів ліцею.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст.ст. 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину.

Частиною 3 ст. 207 ГК України передбачена можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди) тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення. Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, то слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до ст. 216 ЦК України та ч. 2 ст. 208 ГК України.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на те, що судом встановлено незаконність передачі в оренду частини приміщення державного навчального закладу за призначенням, не пов'язаним з навчально-виховним процесом, і ці обставини сторонами належними та допустимими доказами не спростовано, отже позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи викладене, зважаючи, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним, а відтак нежитлові приміщення, що є предметом вказаного договору оренди, - поверненню позивачу.

У той же час відповідачами у справі подано заяву про застосування позовної давності.

За приписами ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (постанови Верховного Суду України від 22.04.2015 року № 3-54гс15, від 27.05.2014 року № 3-23гс14, від 02.09.2014 року в справі № 3-82гс14, від 23.12.2014 року № 3-194гс14).

За змістом ч.ч. 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України, ст. 261 ЦК України у разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, строк позовної давності повинен обчислюватися з дати, коли саме позивачу (тобто органу, в інтересах якого звертається до суду прокурор), стало відомо про порушення його права, а не з моменту, коли про порушене право стало відомо прокурору.

При цьому Верховний Суд України зазначив, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності (ст. 261 ЦК України) поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (постанови ВСУ від 25.03.2015 року у справі № 11/163/2011/5003, від 22.04.2015 року у справі № 916/2122/13, від 13.05.2015 року у справі № 903/543/14).

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний правочин укладено між відповідачами у справі 01.09.2008 року.

Прокурор звернувся з відповідним позовом до суду в інтересах держави в особі Квасилівського професійного ліцею, який хоч і не був безпосередньо стороною оспорюваного правочину, однак його предметом були нежитлові приміщення, що перебувають на балансі позивача та якими останній розпоряджається на праві господарського відання.

Отже, позивач у справі знав, про що представник останнього підтвердив у судовому засіданні, про укладення оспорюваного правочину з дня його вчинення, а відтак перебіг позовної давності розпочався 02.09.2008 року і, відповідно, закінчився 02.09.2011 року.

У свою чергу, прокурор звернувся до суд з відповідним позовом 12.09.2016 року, тобто після спливу позовної давності.

Позивачем обґрунтувань поважності причин пропуску позовної давності суду не надавалося.

За приписами ч.ч. 3, 4 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи, що прокурор звернувся до суду після спливу позовної давності, відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 31.10.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.