ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"31" жовтня 2016 р. Справа № 911/2822/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос",07403, Київська обл., місто Бровари, вулиця Підприємницька, будинок 22

до Аграрного Фонду, 01001, м. Київ, вулиця Грінченка, будинок 1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

Публічне акціонерне товариство "Аграрний фонд", 01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, буд. 1

про усунення перешкод у користуванні майном

суддя Шевчук Н.Г.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 (дов. №520 від 06.10.2015);

від третьої особи: ОСОБА_2 (дов. №153-02/16 від 17.10.16)

суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" звернулось до суду з позовом до Аграрного Фонду про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме: складськими приміщеннями літ. Е-1 склад №1 загальною площею 5467,2 кв.м., літ. Є-1 склад №2 загальною площею 2190,2 кв.м., літ. Д-1 склад №3 загальною площею 5035,5 кв.м., розташованих за адресою: 07403, Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, шляхом зобовязання звільнити вказані нежитлові приміщення.

Справа розглядається за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що станом на дату подання позовної заяви термін дії договору складського зберігання цукру №1ц від 30.01.2014, укладений між сторонами, на період 2016 року не продовжено, а майно відповідача, що знаходиться на складах №1, №2, та №3, які належать позивачу на праві приватної власності, перешкоджає здійсненню господарської діяльності у вказаних приміщеннях.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та зазначив, що цукор, який належить Аграрному Фонду та знаходиться в складських приміщеннях позивача, визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні №0000588 від 26.02.2016, у звязку чим відповідач позбавлений можливості розпоряджатися вказаним майном.

Третя особа подала письмові пояснення по суті позовних вимог, в яких підтримала позицію відповідача та заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" від 31.10.2016 про відкладення розгляду справи суд залишив без задоволення, зважаючи, що 01.11.2016 спливає встановлений статтею 69 Господарського процесуального кодексу України двохмісячний строк вирішення спору, а клопотання про його продовження відсутнє.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

30.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" (Зберігач) та Аграрним Фондом (Поклажодавець) укладено договір складського зберігання цукру №1ц (Договір) (а.с. 15-17), відповідно до пункту 1.1. якого Поклажодавець передає, а Зберігач приймає цукор на відповідальне відокремлене зберігання згідно ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в кількості 59278 тонн 655 кг, якість якого відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого в поліпропіленові мішки з поліетиленовими або поліпропіленовими мішками-вкладками, у кількості 1185573 штук, а також 1 неповний мішок, в якому 5 кг (надалі «цукор» у відповідних відмінках по тексту Договору).

Згідно пункту 1.2. Договору прийняття цукру на зберігання та видача його Поклажодавцеві посвідчується актом передавання-приймання, який є невідємною частиною цього Договору.

Фактичне місце зберігання цукру: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22 (пункт 1.3. Договору).

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що строк зберігання цукру «до предявлення вимоги Поклажодавцем».

Відповідно по пункту 5.2. Договору Зберігач зобовязаний зберігати цукор до предявлення Поклажодавцем вимоги про його повернення або переоформлення на визначену Поклажодавцем особу.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2015, але у будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобовязань у повному обсязі (пункт 8.1. в редакції Додаткового договору від 31.12.2014 до Договору складського зберігання №1ц від 30.01.2014).

На виконання умов Договору Аграрний Фонд передав, а ТОВ "ВКФ "Амос" прийняло та розмістило у складських приміщеннях за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, цукор в кількості 59278 тонн 655 кг, що підтверджується актом передавання-приймання від 31.01.2014 (а.с. 18-19).

Як стверджує позивач, наприкінці 2015 року він неодноразово звертався до відповідача з листами, в яких просив укласти додаткову угоду на продовження дії Договору складського зберігання №1ц від 30.01.2014 на період 2016 року або звільнити складські приміщення шляхом вивезення майна, яке належить відповідачу.

Оскільки термін дії договору складського зберігання цукру №1ц від 30.01.2014 на період 2016 року не продовжено, а майно відповідача, що знаходиться на складах №1, №2, та №3 за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, які належать позивачу на праві приватної власності, перешкоджає здійсненню господарської діяльності у вказаних приміщеннях позивач звернувся з даним позовом до суду.

Як вбачається з наданих відповідачем постанов старшого слідчого в ОВС пятого слідчого відділу Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 17.03.2015 та 04.04.2016 (а.с. 36-38), цукор, який належить Аграрному Фонду та знаходиться в складських приміщеннях позивача за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000588 від 26.02.2016, передано на відповідальне зберігання ПАТ «Аграрний Фонд» та зобовязано останнього забезпечити переміщення вказаного цукру на склади за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Привокзальна, 21.

Згідно частини 5 статті 40 Кримінального процесуального кодексу України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобовязані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Відповідно до статті 98 Кримінального процесуального кодексу України речовими доказами є матеріальні обєкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були обєктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 100 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 167 Кримінального процесуального кодексу України, Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Беручи до уваги що цукор, який належить Аграрному Фонду та знаходиться в складських приміщеннях за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, визнано речовим доказом в кримінальному провадженні, суд приходить до висновку, що відповідач позбавлений можливості володіти, користуватися або розпоряджатися вказаним майном та звільнити складські приміщення, які належать позивачу.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк. (Частина 3 статті 938 Цивільного кодексу України)

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Докази звернення позивача до відповідача з вимогою забрати цукор, який йому належить, та звільнити складські приміщення за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Підприємницька, 22, відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту порушення відповідачем його прав.

Враховуючи, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту звернення до відповідача з вимогою забрати належний йому цукор, а також беручи до уваги, що вказане майно визнано речовим доказом в кримінальному провадженні і відповідач позбавлений можливості володіти, користуватися або розпоряджатися ним та звільнити складські приміщення, які належать позивачу, підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України при відмові у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України суд

вирішив:

У позові відмовити повністю.

Суддя Н.Г. Шевчук

Дата складання повного рішення: 07.11.2016