РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2016Справа №910/16928/16

За позовом Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газовик»

про стягнення 1122445,34 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_1 (представник за довіреністю);

від відповідача не зявився.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 Публічне акціонерне товариство Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Газовик» про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1018722,92 грн. та 3% річних в сумі 103722,42 грн., нарахованих на заборгованість відповідача перед позивачем за Договором купівлі-продажу природного газу №15 від 20.09.2011, у розмірі 3010276,16 грн., стягнутої рішенням господарського суду міста Києва від 08.10.2012 у справі №5011-39/9978-2012.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем рішення господарського суду міста Києва від 08.10.2012 у справі №5011-39/9978-2012, та рішення від 24.03.2016 у справі №910/29934/15.

З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідача 1018722,92 грн. інфляційних втрат та 103722,42 грн. 3% річних, нарахованих за період з 16.04.2015 по 07.07.2016.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити позов.

Відповідач уповноваженого представника у судове засідання не направив, відзиву на позовну заяву не подав, хоча про час і місце проведення судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку.

Суд зазначає про те, що відповідач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням.

Враховуючи вищевикладене, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представників відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 08.10.2012 у справі №5011-39/9978-2012 за позовом ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до ТОВ «Газовик» задоволено позов та стягнуто з відповідача на користь позивача 3010276,06 грн. основного боргу, 413633,13 грн. пені, 431375,98 грн. 7% штрафу, 51238,27 грн. інфляційних нарахувань, 119422,95 грн. трьох відсотків річних, 64380,00 грн. судового збору.

Вказаним рішенням суду встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань перед позивачем за Договором купівлі-продажу природного газу №15 від 20.09.2011, укладеного між сторонами в частині своєчасної оплати поставленого газу, внаслідок чого утворилась заборгованість за поставлений газ в розмірі 3010276,06 грн., яку суд і стягнув з відповідача.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у звязку із несвоєчасним виконанням відповідачем рішення господарського суд міста Києва від 28.10.2012 у справі №5011-39/9978-2012 позивач звертався до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ТОВ «Газовик» 1394940,54 грн. інфляційних втрат та 218069,16 грн. 3% річних за період з 01.10.2012 по 15.04.2015.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.03.2016 у справі №910/29934/15 позов ПАТ «НАК «Нафтогаз України» задоволено частково та стягнуто з відповідача на корить позивача 1163619,48 грн. інфляційних втрат та 195362,83 грн. трьох відсотків річних за вказані періоди.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач вказане рішення станом на дату подання розглядуваного позову не виконав.

За приписами ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до положень ст.598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями ч.1 ст.202 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

При цьому, відповідно до положень п. 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

На підставі норм ст..625 ЦК України позивач нарахував відповідачу до стягнення 1018722,92 грн. інфляційних втрат та 103722,42 грн. 3% річних, нарахованих за період з 16.04.2015 по 07.07.2016 за виключенням періодів за які стягнуто заборгованість з відповідача за рішеннями господарського суду міста Києва від 08.10.2012 у справі №5011-39/9978-2012 та від 24.03.2016 у справі №910/29934/15.

Перевіривши надані позивачем розрахунки, суд дійшов висновку щодо їх обґрунтованості та відповідності умовам закону, відповідно з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 1018722,92 грн. та три відсотки річних в розмірі 103722,42 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування викладених у позові обставин.

На підставі положень ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газовик» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 39; ідентифікаційний код 32736800) на користь Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, буд. 6; ідентифікаційний код 20077720) інфляційні втрати в розмірі 1018722 (один мільйон вісімнадцять тисяч сімсот двадцять два) грн. 92 коп., 3% річних в сумі 103722 (сто три тисячi сімсот двадцять два) грн. 42 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 16836 (шістнадцять тисяч вісімсот тридцять шість) грн. 68 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписаний 10.11.2016

Суддя Я.В. Маринченко