ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2016 р. Справа № 922/1748/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників:

позивачаОСОБА_1, за довіреністю від 27.07.2016 р. № 1266;

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 2496Х/1-28) на рішення господарського суду Харківської області від 15 серпня 2016 р. у справі № 922/1748/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків,

до Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу", с. Золочівське Валківського району Харківської області,

про стягнення 269316,71 грн.,

та

за зустрічним позовом Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу", с. Золочівське Валківського району Харківської області,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків,

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" про стягнення 269316,71 грн. по договору поставки № 23/03-15 від 23.03.2015 р., в тому числі: ; 201600,00 грн. основного боргу; 20274,44 грн. курсової різниці 36288,00 грн. неустойки; 8668,80 грн. інфляційних витрат та 2485,47 грн. 3% річних.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції 15.08.2016 р. Харківська філія ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" звернулась до господарського суду Харківської області з зустрічним позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання договору поставки № 23/03-15 від 23.03.2015 р. недійсним, який прийнято для спільного розгляду із первісним позовом судом першої інстанції.

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.08.2016 р. у справі № 922/1748/16 (суддя Светлічний Ю.В.) первісний позов задоволено. Стягнуто з Харківської філії ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" на користь ФОП ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 201600,00 грн., курсову різницю в розмірі 20274,44 грн., неустойку в розмірі 36288,00 грн., інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 8668,80 грн., 3% річних у розмірі 2485,47 грн. та судовий збір 4039,75 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Відповідач Харківська філія ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" (відповідач за первісним позовом) звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на неврахування господарським судом першої інстанції обставини щодо недійсності договору поставки № 23/03-15 від 23.03.2015 р. через невідповідність його умов вимогам чинного законодавства, а саме невстановлення в ньому стандартів товару (сміттевості, вологості, зернової домішки та іншого), наявність в пункті 3.4. Договору незаконного посилання на здійснення прийомки товару по кількості і якості відповідно до Інструкцій № № П-6 та П-7, що затверджені Держарбітражем СРСР від 15.06.1965 р. та 25.04.1966 р., оскільки дані Інструкції не передбачають вимог , що зазначені в ДСТУ 29055-91 «Прянощі.Коріандр.Технічні умови.

Окрім цього посилається на неврахування господарським судом першої інстанції обставини невстановлення сторонами строку виконання зобов'язань за договором поставки № 23/03-15 від 23.03.2015 р. та відсутність у зв'язку з цим порушення прав позивача на момент пред'явлення ним претензії відповідачу про оплату товару, яка не є вимогою в розумінні ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.

Відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, не скористався своїм правом на участь в ньому.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.03.2015р. між Харківською філією ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" (покупець або відповідач за первісним позовом) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (продавець або позивач за первісним позовом) був укладений договір поставки №23/03-15 від 23.03.2015р. (далі по тексту - Договір поставки), згідно з предметом якого (п. 1.1. Договору поставки) позивач зобов'язався поставити відповідачу товар: коріандр у кількості 4000,00 кг, а відповідач зобов'язався сплатити позивачу грошову суму у розмірі 201600,00 грн.

Відповідно п.2.1. договору поставки, відповідач зобов'язався провести оплату 100% за товар за даним Договором.

Позивач (за первісним позовом) на виконання умов Договору здійснив поставку товару відповідачу на суму 201600,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №1 від 24.03.2015 р., яка відповідно до статей 1,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, що фіксує господарську операцію з поставки товару, в тому числі дату такої поставки, якої є дата самої накладної, що відповідно до цього Закону складається в момент господарської операції або одразу після неї.

Також факт отримання товару підтверджується відповідачем в апеляційній скарзі.

Проте, відповідач товар не оплатив, що стало причиною звернення позивача до суду із позовом у даній справі про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 201600,00 грн.

30.10.2015 р. позивач звернувся до відповідача із претензію б/н від 30.10.2015р., в якій вимагав від відповідача протягом 14 днів з дня отримання претензії виконати своє зобов'язання, а саме - перерахувати на поточний рахунок, вказаний у претензії, суму заборгованості з оплати отриманої продукції.

Докази направлення претензії містяться у матеріалах справи (т. 1 а.с. 24).

Представник відповідача за первісним позовом отримання претензії не заперечував, але зазначає, що претензія не була сприйнята відповідачем за первісним позовом, в якості вимоги в розумінні ст. 530 ЦК України.

18.01.2016р. позивачем за первісним позовом було направлено відповідачу за первісним позовом)повторну вимогу №18/01 від 18.01.2016р., в якій продавець повторно вимагав від покупця виконання зобов'язання, але відповідач (за первісним позовом) на вказану претензію не відреагував та суму боргу не сплатив.

Відповідно до п. 2.4. Договору на дату оплати, якщо вона була здійснена пізніше відвантаження, ціна товару підлягає уточненню без додаткового узгодження сторонами за наступною формулою:

С=С дог* (К опл/к пост), де: С - ціна товару з урахуванням курсової різниці; С дог. - ціна на дату підписання договору, к опл. - коефіцієнт, розмір якого рівний офіційному курсу долару США, встановленому НБУ на дату здійснення оплати товару; к пост - коефіцієнт, розмір якого дорівнює офіційному курсу гривні до долару США встановленому на дату поставки товару.

Згідно з офіційними даними Національного банку України курс гривні до долара США 24.03.2015 складав 23,287844 грн. за 1 долар США, 11.04.2016 курс гривні до долара США складає 25,629848 грн. за 1 долар США, що підтверджується роздруківками з офіційного сайту НБУ України.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Ціна відповідно до ч. статті 189 Господарського кодексу України визнається як форма грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що ціна є істотною умовою господарського договору, зазначається в договорі у гривнях.

Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України-гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті .

Ч .2 статті 533 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак дозволяють виражати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (встановлювати валютне застереження у вигляді грошового еквівалента) та здійснювати перерахунок грошового зобов'язання, що підлягає виконанню у гривнях, у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти по відношенню до іноземної валюти.

З наведених норм законодавства та умов Договору вбачається, що грошовий еквівалент в іноземній валюті є складовим елементом ціни договору, а тому сума, на яку збільшилась вартість товару в результаті відповідного перерахунку ціни з урахуванням зміни курсу валюти еквіваленту (курсова різниця) входить до гривневої ціни договору (вартості товару).

Курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти за різних валютних курсів.

Таикм чином позивач правомірно у складі заборгованості за Договором поставки пред'явив до стягнення курсову різницю.

Пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 цієї статті встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо, надіслана позивачем відповідачу претензія із вимогою сплати заборгованості є вимогою в розумінні цієї статті.

Зважаючи на наведені норми та на вищенаведені факти отримання відповідачем претензії з вимогою сплати заборгованості, неоплати заборгованості відповідачем у встановлений у вимозі строк, господарський суд першої інстанції правомірно стягнув заборгованість з його оплати, включаючи курсову різницю.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином відповідач є боржником по Договору, який прострочив виконання зазначеного грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 4.1 Договору поставки сторони погодили, що за прострочку оплати товару відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення, тобто в розмірі, що відповідає положенням статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

На підставі цього пункту позивач правомірно нарахував пеню в сумі 36288 грн. за період прострочення з 14.11.2015 р. по 11.04.2016 р. включно, в межах встановленого ч. 6 статті 232 Господарського кодексу України шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, яку правомірно стягнуто господарським судом першої інстанції

Згідно з ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором чи законом.

Позивач відповідно до зазначеної норми нарахував на суму гривневої заборгованості, яка включає також і курсову різницю, за період прострочення з 14.11.2015 р. по 11.04.2016 р. 8668,80 грн. інфляційних втрат та 2 485,47 грн.-3% річних, які правомірно стягнуто господарським судом першої інстанції .

Щодо зустрічних позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відмову в їх задоволенні, зважаючи на наступне.

Відповідач (за первісним позовом) в обґрунтування зустрічного позову про визнання договору поставки недійсним обґрунтовує тим, що сторони при укладанні договору не погодили строк оплати за договором та у договорі не встановлені стандарти товару, а саме (сміттевість, вологість, зернова домішка та ін.). Також відповідач (за первісним позовом) зазначає, що п.3.4. договору вказано, що прийомка товару по кількості та якості здійснюється у відповідності з інструкціями №П-6 та П-7, що затверджені Держарбітражем СРСР 15.061965р. та 25.04.1966 рр., що на його думку є незаконним.

Відповідно до статт ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи з наведеного, обставина щодо відсутності в Договорі істотних умов за загальним правилом не є обставиною, з якою законодавство пов'язує підстави його недійсності, а стосується укладеності Договору.

До того ж строк оплати не є істотною умовою договору купівлі-продажу, оскільки, як зазначалось вище, ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено правила визначення строку виконання зобов'язання у разі його не встановлення в договорі.

Також відсутність в Договорі поставки умов щодо стандартів товару (міттевість, вологість, зернова домішка та ін.) не є обставиною, яка зумовлює його неукладеність чи недійсність, оскільки законом не передбачено обов'язковість зазначення такої умов в договорі купівлі-продажу.

Натомість частиною 2 статті 673 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.

Зазначення в пункті 3.4. Дговору поставки, що прийомка товару по кількості та якості здійснюється у відповідності з інструкціями №П-6 та П-7, що затверджені Держарбітражем СРСР 15.061965р. та 25.04.1966 рр. не суперечить жодній нормі чинного законодавства. Зокрема законодавством не встановлено обов'язок сторін в договорі зазначати державні норми, яким повинна відповідати процедура прийомки товару за кількістю та якістю, а тому відсутність в цих Інструкціях вимог ДСТУ 29055091 «Прянощі.Коріандр.Технічні умови», на яке посилається відповідач не свідчить про суперечність п. 3.4. Договору поставки вимогам чинного законодавства.

Відповідач взагалі не навів, яким саме нормам чинного законодавства суперечить зміст Договору поставки .

Враховуючи, що позивач (за зустрічним позовом) у позовній заяві не зазначив жодної підстави, які могли б бути підставою недійсності спірного правочину відповідно до статті 203 ЦК України, господарський суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст. 99, п. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 15 серпня 2016 р. у справі № 922/1748/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 08.11.16

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Тихий П.В.