ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2016 р. Справа № 909/779/16
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Цюх Г. З., секретаря судового засідання Ломей Л.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного підприємства "ГалКомБуд", вул. Незалежності, 65/9, м.Івано-Франківськ, 76018

до відповідача: Дочірнього підприємства "Ямниця" Відкритого акціонерного товариства "Івано-Франківськцемент", вул. Б.Хмельницького, 1-А, с. Ямниця, Тисменицький район, Івано-Франківська область, 77422

про стягнення заборгованості в сумі 374351,99 грн.

за участю:

від позивача: ОСОБА_1 - представник, довіреність № 20 від 31.12.15р.

від відповідача: ОСОБА_2 - представник, довіреність № 5 від 01.04.16р.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "ГалКомБуд" звернулося до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Дочірнього підприємства "Ямниця" Відкритого акціонерного товариства "Івано-Франківськцемент" про стягнення заборгованості в сумі 374351,99 грн., в тому числі 343496,31 грн. інфляційних та 30855,68 грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 15.09.16р. порушено провадження у справі, розгляд справи в судовому засіданні призначено на 29.09.16р. Ухвалами суду від 29.09.16р. та 18.10.16р. розгляд справи відкладався.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав. В обгрунтування позовних вимог посилається на неналежне виконання умов договору підряду на будівництво № 01/10-13 від 01.10.13 та рішення господарського суду Івано-Франківської області від 26.01.16 у справі №909/1379/15, яке відповідач повністю виконав 30.03.16.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву за вх.№15274/16 від 28.10.16 в якому частково заперечував проти позову, зокрема зазначив, що позивач невірно здійснив нарахування інфляційних та 3% річних, подав свій контррозрахунок, згідно якого вважає обгрунтованими 327344,42 грн. інфляційних та 28605,38 грн. - 3 % річних.

Крім того, представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання про призначення судово-економічної експертизи вих.№248 від 28.10.16 (вх.№10935/16 від 28.10.16), яке мотивоване великою сумою заборгованості та складністю розрахунків.

При його вирішенні суд виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Як зазначено у п. 2 постанови Пленуму ВГСУ №4 від 23.03.2012 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Розглянувши вказане клопотання, проаналізувавши зміст питань, що пропонуються на вирішення експертизи, суд прийшов до висновку, що вони не потребують спеціальних знань. Розрахунки по справі та документи, що їх підтверджують, не є об'ємними і складними, а перевірка документальної підтвердженості розрахунків належить до компетенції суду. Відтак в задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи суд відмовив.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши фактичні обставини справи, об»єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог з огляду на наступне.

01.10.13 між сторонами по справі укладено Договір підряду за № 01/10-13 щодо робіт по реконструкції корівника на території ДП «Ямниця», затверджено локальний кошторис та погоджено договірну ціну на загальну суму 566 312 грн.

У відповідності до п. 9.1. Договору, він набирає чинності з моменту його підписання тобто з 01.10.2013, і діє до 31.12.2014.

Згідно п. 3.1. Договору, обсяг виконаних робіт визначається на підставі актів форми КБ - 2, довідки форми КБ - 3 розглядаються і підписуються у порядку, визначеному розділом 5 зазначеного Договору підряду.

Умовами розділу 5 Договору передбачено, що приймання результатів виконаних за цим Договором робіт здійснюється замовником у звітні періоди, погоджені сторонами і за результатами чого складаються та підписуються акти виконаних робіт (форми КБ-2) на кожний звітний період (п. 5.1.), а після завершення виконаних робіт передбачених договором робіт у цілому, сторонами складається акт приймання-передачі (п. 5.3).

Позивачем станом на 31.07.2014 умови договору виконанні в повному об'ємі, що підтверджується довідкою від 12.05.2014 підписану сторонами про вартість виконаних будівельних робіт з актом виконаних будівельних робіт - за травень, місяць 2014 та довідкою від 31.07.2014 підписаною сторонами про вартість виконаних будівельних робіт з актом виконаних будівельних робіт - за липень місяць 2014, а також актом звірки взаємних розрахунків за період: 01.01.2014 - 17.11.2015 років.

Згідно п. 4.1.3. договору, замовник зобов'язувався сплачувати підряднику вартість виконуваних робіт, в порядку, у розмірі, в термін (строки) та на умовах визначених цим договором, тобто з наступного дня після підписання довідок вартості виконаних будівельних робіт та актів виконаних будівельних робіт, відповідач зобов'язаний був провести розрахунок за фактично виконані роби, прте, всупереч вимогам статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, останнім умови договору не виконані.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 26.01.16 у справі №909/1379/15 стягнуто з Дочірнього підприємства "Ямниця" Відкритого акціонерного товариства "Івано-Франківськцемент" на користь Приватного підприємства "ГалКомБуд" - 504 690,03грн. заборгованості ( п'ятсот чотири тисячі шістсот дев'яносто грн. 03коп.) та 7 570,35грн. (сім тисяч п"ятсот сімдесять грн. 35коп.) судового збору.

На виконання вказаного рішення 09.02.16 видано наказ №102 про примусове виконання рішення суду.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 р. №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Таким чином, у рішенні господарського суду Івано-Франківської області від 26.01.16 у справі №909/1379/15 було встановлено факт заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 504 690,03грн. за договором підряду на будівництво № 01/10-13 від 01.10.13.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача 343496,31 грн. інфляційних та 30855,68 грн. - 3% річних за період з 13.05.14 по 30.03.16.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з винесенням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, позивач має право на стягнення інфляційних та 3% річних за весь період невиконання грошового зобов'язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Як вбачається з доданих позивачем виписок по рахунку (а.с.21-22), відповідач повністю сплатив борг перед позивачем по рішенню суду від 26.01.16 у справі №909/1379/15 - 30.03.16.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» № 01-8/344 від 11.04.2005р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Судом перевірено правильність нарахування інфляційних та 3% річних з врахуванням часткових проплат відповідачем до та після прийняття вищезазначеного рішення та встановлено, що обгрунтований розмір інфляційних становитиме 327344,42 грн. та 28577,47 грн. - 3% річних (розрахунки здійснені судом в ІПС "Законодавство додається").

Таким чином, до стягнення підлягають 327344,42 грн. інфляційних та 28577,47 грн. - 3% річних. В решті стягнення інфляційних та 3% річних належить відмовити.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Згідно із ч.1, 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, на нього відповідно до приписів, встановлених ст.49 ГПК України, слід покласти судові витрати пропорційно задоволеним вимогам, а саме: 5338,83 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 121, 124 Конституції України, ст.ст. 509, 598-609, 610, 625 ЦК України, ст.ст.33, 43, 49, 35, ст. ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Приватного підприємства "ГалКомБуд" до Дочірнього підприємства "Ямниця" Відкритого акціонерного товариства "Івано-Франківськцемент" про стягнення 374351,99 грн. заборгованості- задоволити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Ямниця" Відкритого акціонерного товариства "Івано-Франківськцемент" (вул.Б.Хмельницького,1-А, с.Ямниця, Тисменицький район, Івано-Франківська область, 77422, код 20539936 ) на користь Приватного підприємства "ГалКомБуд" (вул. Незалежності, 65/9, м. Івано-Франківськ, код 32873210) - 327344 (триста двадцять сім тисяч триста сорок чотири) грн. 42 коп. інфляційних, 28577 (двадцять вісім тисяч п"ятсот сімдесят сім) грн. 47 коп. - 3% річних та 5338 (п"ять тисяч триста тридцять вісім) грн. 83 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.11.16

Суддя Цюх Г.З.