РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2016Справа №910/14252/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО"

до Міністерства оборони України

про визнання недійсним пункту договору

Суддя Гумега О.В.

Представники

від позивача: Литвин В.В. за довіреністю № 80 від 12.07.2016

Музика М.В. за довіреністю № 74 від 03.07.2016

від відповідача: Гребеннюкова Ю.С. за довіреністю № 220/823/д від 30.12.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСО" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (відповідач) про визнання недійсним пункту 7.3.4 Договору № 286/3/15/255 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 11.06.2015.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що пункт 7.3.4 Договору №286/3/15/255 від 11.06.2015 суперечить положенням чинного законодавства України, а саме: ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 ЦК України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 ГК України, що на підставі ст. 8 Конституції України, ст.ст. 4, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 7, 207 ГК України, ст.4 ГПК України є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2016 порушено провадження у справі № 910/14252/16 та призначено розгляд справи на 19.09.2016 об 11:40 год.

31.08.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло повідомлення-підтвердження про відсутність аналогічного спору.

19.09.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, відповідно до якого позивач просив суд відкласти розгляд справи № 910/14252/16 на іншу дату.

19.09.2016 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає вимоги позивача безпідставними, необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

В судове засідання, призначене на 19.09.2016, представники позивача та відповідача з'явилися.

Представник позивача в судовому засіданні 19.09.2016 підтримали клопотання, подане ними 19.09.2016 через відділ діловодства суду, про відкладення розгляду справи та надали пояснення стосовно розгляду Київським апеляційним господарським судом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2016, в якій позивач просив суд надати правову оцінку п. 7.3.4 Договору № 286/3/15/255 від 11.06.2015 та визнати його недійсним. Представники позивача також звернули увагу суду на те, що результати розгляду Київським апеляційним господарським судом зазначеної апеляційної скарги можуть суттєво вплинути на обставини господарської справи № 910/14252/16.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.09.2016 проти задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи заперечував та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданому 19.09.216 через відділ діловодства суду.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 19.09.2016 сторони подали спільне клопотання про продовження строку вирішення спору. Клопотання судом задоволене, залучене до матеріалів справи та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

Враховуючи клопотання сторін про продовження строку вирішення спору, клопотання позивача про відкладення розгляду справи та положення ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 19.09.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів, відкладено розгляд справи на 24.10.2016 о 10:00 год.

В судове засідання, призначене на 24.10.2016, представники позивача та відповідача з'явилися.

Представник позивача в судовому засіданні 24.10.2016 подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме постанови Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 у справі № 910/6242/16. Клопотання судом задоволене та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представник позивача в судовому засіданні 24.10.2016 надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.10.2016 проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданому 19.09.2016 в судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 24.10.2016.

В судовому засіданні 24.10.2016 судом оголошено перерву до 31.10.2016 о 14:50 год.

В судове засідання, призначене на 31.10.2016, представники позивача та відповідача з'явилися.

Представники сторін в судовому засіданні 31.10.2016 надали усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, представник позивача позов підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти позову заперечував.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 31.10.2016 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.06.2015 між Міністерством оборони України (замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО" (постачальник, відповідач) відповідно до рішення комітету з конкурсних торгів замовника (протокол від 26.05.2015 №75/264/4) було укладено Договір № 286/3/15/255 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) (далі - Договір).

Відповідно до умов вказаного Договору постачальник зобов'язався у 2015 році поставити замовнику одяг верхній, інший, чоловічий і хлопчачий (лот 10. Костюм літній польовий) (далі - товар), а замовник забезпечити приймання та оплату в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі (п. 1.1 Договору).

Пунктом 7.3.4 Договору сторони передбачили, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості Договору.

Позивач вважає, що вищенаведений пункт 7.3.4 Договору суперечить положенням чинного законодавства України, а саме: ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 ЦК України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 ГК України, що на підставі ст. 8 Конституції України, ст.ст. 4, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 7, 207 ГК України, ст.4 ГПК України є підставою для визнання його недійсним.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, вважає твердження позивача такими, що повністю суперечать ст. 231 ГК України, ст. 627 ЦК України, оскільки позивач знав, усвідомлював та погодив розмір штрафних санкцій за порушення договірних зобов'язань. Поданий позивачем позов відповідач розцінює як спробу позивача уникнути сплати штрафних санкцій за несвоєчасне постачання ним товару у строк, встановлений Договором.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання, яке не відповідає закону, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу держаної влади визнано недійсним повністю або в частині.

Згідно статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 (надалі - постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9), судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 7 вищенаведеної постанови Пленуму ВСУ, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно абз. 4 п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами і доповненнями) (надалі - постанова Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11).

Як зазначено у п.п. 2.11 п. 2 постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013, недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

Предметом спору в даній справі є вимога позивача про визнання недійсним пункту 7.3.4 Договору № 286/3/15/255 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 11.06.2015.

Позивач вважає, що оспорюваний пункт 7.3.4 Договору підлягає визнанню судом недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 207 ГК України як такий, що не відповідає вимогам закону, а саме: ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3, 549, 611 ЦК України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 ГК України.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свободу договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до норм статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків, штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня - ч. 1 ст. 230 ГК України), оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Як встановлено частиною 1 статті 231 ГК України, законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст.231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачене законом або договором, у таких розмірах:

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості (абз. 3 ч. 2 ст.231 ГК України).

Зважаючи на наведені норми закону, позивач вважає, що п. 7.3.4 Договору в порушення ст.ст. 549, 611 ЦК України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, ч. 2 ст. 231 ГК України передбачає можливість притягнення до цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності особи, яка не порушувала умов договору (господарського зобов'язання).

На думку позивача, якщо пеня нараховується саме на вартість непоставленого товару, то база обкладання штрафом є незмінною та не залежить від ступеня виконання постачальником своїх обов'язків по Договору, оскільки навіть якщо в строк буде поставлено 99% товару, а 1% поставлено з простроченням понад 30 днів, то штраф згідно умов п. 7.3.4 все одно буде обраховано не лише від непоставленої в строк вартості 1% товару, а й від решти 99% своєчасно виконаного зобов'язання, тобто з 8 900 400,00 грн., т.т. пункт 7.3.4 Договору, на думку позивача, передбачає можливість притягнення постачальника до цивільно-правової відповідальності у вигляді штрафу не лише за порушення умов Договору, а й за правомірну поведінку, що є незаконним;

Позивач також вважає, що п. 7.3.4 Договору суперечить ст. 61 Конституції України, ст. 549 ЦК України, оскільки передбачає можливість притягнення двічі до цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності особи за одне й те саме порушення.

На думку позивача, п. 7.3.4 Договору передбачає саме подвійну юридичну відповідальність особи за одне й те саме порушення: за порушення строків поставки відразу щоденно нараховується пеня у розмірі 0,1%, плюс через тридцять днів додатково за те саме порушення нараховується штраф 7%, при цьому нарахування пені продовжується далі. Позивач вказує на пріоритетність застосування норм ст. 61 Конституції України, як акту прямої дії, по відношенню до положень абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України;

Позивач також вважає, що п. 7.3.4 Договору суперечить ст. 3 ЦК України, оскільки передбачає умови, які не є справедливими, добросовісними та розумними.

Позивач зазначає, що ТОВ "ІСО" було позбавлено можливості вносити свої пропозиції щодо умов Договору, вливати на його зміст через специфічність процедури укладення Договору, який є договором про закупівлю, процедура укладення якого передбачена Законом України "Про здійснення державних закупівель". Згідно наданих позивачем пояснень, пропозиція конкурсних торгів містить визначену Міністерством оборони України редакцію договору в цілому, в тому числі розділ щодо відповідальності за порушення умов договору та спірний пунктом 7.3.4. Отже, ТОВ "ІСО" може або прийняти участь у конкурсних торгах і підписати договір в редакції Міністерства оборони України, або не приймати таку участь. Проте, з метою здійснення своєї господарської діяльності, підтримання та розвитку виробництва, забезпечення людей робочими місцями, ТОВ "ІСО" приймає участь у конкурсних торгах, і як наслідок, укладає договори в редакції Міністерства оборони України без можливості внесення з боку ТОВ "ІСО" змін, які б стосувались умов відповідальності та штрафних санкцій. Вказаним, на думку позивача, його поставлено у нерівне становище із Міністерством оборони України, а його права щодо вільного визначення умов договору були обмежені існуючою процедурою його укладення.

Натомість суд не може погодитись з вищенаведеними доводами позивача з огляду на таке.

Судом по матеріалам справи встановлено, що сторони уклали вищенаведений Договір відповідно до рішення комітету з конкурсних торгів замовника (протокол від 26.05.2015 №75/264/4). Даний Договір є договором поставки для державних потреб, за кошти Державного бюджету України.

Судом також встановлено, що при укладанні Договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме:

- зміст правочину не суперечить законодавству, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі;

- договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства;

- договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Розділом VII Договору сторони передбачили відповідальність сторін у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за Договором, види порушень та санкції за них установлені п. 7.3 вказаного розділу Договору, зокрема, пунктом 7.3.4 Договору сторони передбачили, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості Договору.

При розгляді даної господарської справи № 910/14252/16, предметом якої є позовна вимога ТОВ "ІСО" (позивач) до Міністерства оборони України (відповідач) про визнання недійсним пункту 7.3.4 Договору, судом встановлено, що під час розгляду іншої господарської справи № 910/6242/16 за позовом Заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (позивач) до ТОВ "ІСО" (відповідач) про стягнення 1000849,98 грн. пені та штрафу на підставі Договору, ТОВ "ІСО", заперечуючи проти позову, просив суд визнати на підставі ст. 83 ГПК України недійсним пункт 7.3.4 Договору, мотивуючи необґрунтованим одночасне стягнення за прострочення поставки товару суми пені та штрафу, а також безпідставним стягнення штрафу із розрахунку 7 % вартості договору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 у справі № 910/6242/16, яка набрала чинності 12.10.2016, встановлено відсутність підстав для визнання п. 7.3.4 Договору недійсним.

Як зазначила колегія суддів у вищенаведеній постанові, "право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 року у справі № 06/5026/1052/2011 та у постанові Вищого господарського суду від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2013 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарським судам роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Отже, постанова Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 у справі № 910/6242/16, що набрала законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлений нею факт відсутності підстав для визнання п. 7.3.4 Договору недійсним не потребує повторного доведення при вирішенні даної справи № 910/15252/16, в якій беруть ті самі особи, щодо яких встановлено цей факт вказаною постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 у справі № 910/6242/16. При цьому з наведеної постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/6242/16 вбачається, що необхідність визнання недійсним п. 7.3.4 Договору була мотивована ТОВ "ІСО" необґрунтованим, на його думку, одночасним стягнення за прострочення поставки товару суми пені та штрафу, а також безпідставним стягнення штрафу із розрахунку 7 % вартості договору. Такі ж обґрунтування містить і позовна заява, за якою було порушене провадження у даній справі № 910/14252/16.

Додатково, проаналізувавши зміст оспорюваного пункту 7.3.4 Договору, суд дійшов висновку, що наведений пункт жодним чином не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Щодо посилань позивача на те, що оспорюваний пункт 7.3.4 Договору суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства, як свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність договору, що позивач був позбавлений можливості вносити свої пропозиції щодо умов Договору, вливати на його зміст (в т.ч. умови відповідальності та штрафні санкції) через специфічність процедури укладення Договору, який є договором про закупівлю, процедура укладення якого передбачена Законом України "Про здійснення державних закупівель", то суд зауважує наступне.

В пункті 3 частини статті 3, статті 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення договору, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Разом з тим слід звернути увагу, що згідно приписів ч. 5 ст. 179 ГК України зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення повинен відповідати цьому замовленню.

Спірний Договір було укладено на підставі вимог Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, що діяла на момент його укладання договору).

Позивач у позові зазначає, що з метою здійснення своєї господарської діяльності, підтримання розвитку виробництва, забезпечення людей робочими місцями приймає участь у конкурсних торгах і, як наслідок, укладає договори з Міністерством оборони України без можливості складання протоколу розбіжностей. Разом з тим, суд не може погодитись з доводами позивача про порушення в спірному випадку принципу свободи договору, оскільки, в будь-якому випаду, позивач був вільний у виборі, приймати чи ні участь у конкурсних торгах, укладати чи ні договір про закупівлю, враховуючи його обізнаність про те, що договір про закупівлю укладається в письмовій формі відповідно до положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених чинним на той час Законом України "Про здійснення державних закупівель".

Частинами 1, 5 статті 40 наведеного Закону передбачено, що договір про закупівлю укладається в письмовій формі відповідно до положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ч. 1). Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту пропозиції конкурсних торгів або цінової пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, перелік яких наведено у ч. 5 ст. 40 наведеного Закону.

При цьому суд звертає увагу на наявність у Договорі пункту 11.2 наступного змісту: зміни і доповнення до якого вносяться тільки у письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових угод, які будуть додаватись до тексту цього договору як невід'ємні його частини. Отже, сторони передбачили можливість внесення змін і доповнень до договору за умови дотримання визначених у п. 11.2 Договору вимог (у письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових угод).

Як вбачається з матеріалів справи, після укладення Договору позивач не скористався наданим йому правом на внесення змін до Договору щодо відповідальності сторін та штрафних санкцій, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Оцінивши наведені обставини у сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність посилань позивача на те, що його було позбавлено можливості вносити свої пропозиції щодо умов договору та поставлено в нерівне становище із Міністерством оборони України, а умови п. 7.3.4 Договору не є справедливими, добросовісними та розумними.

Отже, на думку суду, спірний пункт 7.3.4 Договору відповідає наведеним вище приписам законодавства, а також загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, у суду відсутні підстави для визнання пункту 7.3.4 Договору № 286/3/15/255 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) від 11.06.2015 недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 207 ГК України, як такого, що суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а тому в задоволенні позову суд відмовляє.

Судовий збір, відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 35, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо останню не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 01.11.2016

Суддя Гумега О.В.