ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

02.11.2016р. Справа № 20/98

Господарський суд Донецької області у складі судді Бойко І.А. при помічнику судді Буховець С.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

розглянувши матеріали за скаргою: Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ

на дії відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з виконання ухвали

у справі №20/98

за позовом: Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради «Донецькміськтепломережа», м. Донецьк

про: стягнення 12542506,75 грн.

За участю представників сторін:

від стягувача (скаржника): ОСОБА_1 за довіреністю №184/16 від 27.04.2016р.;

від боржника: не з`явився;

від ВДВС: не з`явився.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 01.06.2009р. по справі №20/98 позовні вимоги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ до Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради «Донецькміськтепломережа», м. Донецьк про стягнення 12542506,75 грн. задоволені частково, у звязку з чим визначено для стягнення на користь позивача з відповідача 5201798,84 грн., 838354,05 грн. суму 3% річних, 1225340,32 грн. суму пені, 25500,00 грн. суму державного мита, 118,00 грн. суму витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 23.02.2010р. по справі №20/98 затверджено мирову угоду від 19.02.2010р., відповідно до якої боржник зобовязався погасити суму боргу в розмірі 7291111,21 грн. з 10.01.2011р. по 10.12.2012р.

Після набрання рішенням законної сили був виданий наказ про примусове виконання рішення.

03.10.2016р. на адресу суду від відповідача по справі №20/98 надійшла скарга №31/13-3557 від 28.09.2016р. на дії органу державного виконавчого служби з виконання наказу, в якій скаржник просить:

- визнати незаконними дії органу ДВС щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа від 10.11.2014р. з виконання ухвали про затвердження мирової угоди від 04.11.2010р. у справі 20/98;

- визнати недійсною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа від 10.11.2014р. з виконання ухвали про затвердження мирової угоди від 04.11.2010р. у справі 20/98;

- визнати незаконними дії органу ДВС щодо не надіслання стягувачеві постанови про повернення виконавчого документа від 10.11.2014р. з виконання ухвали про затвердження мирової угоди від 04.11.2010р. разом з оригіналом виконавчого документу.

Представник стягувача (скаржника) у судовому засіданні підтримав скарги у повному обсязі та просить її задовольнити.

Представник боржника в судове засідання не зявився, документів, витребуваних ухвалою від 11.08.2016р. не надали.

Представник ВДВС в судове засідання не зявився. Через канцелярію суду 18.10.2016р. надав клопотання №7191 від 18.10.2016р., в якому зазначає, що скаргу та додані до неї документи не отримував, тому не має можливості надати пояснення по справі. Також, через електронну пошту суду 02.11.2016р. надіслав відзив на позовну заяву №107/1-14П7539 від 02.11.2016р., в якому заперечує проти задоволення скарги у повному обсязі у звязку з тим, що усі доводи скарги стягувача базуються на відсутності у відділу можливості надати будь-які документи виконавчого провадження та докази відправлення поштової кореспонденції на паперових носіях, тому виконавчий документ втрачено не з вини органу ДВС оскільки проведення АТО від останього не залежить і будь-яких протиправних дій з боку органу ДВС не вчинено.

Дослідивши матеріали справи, скаргу та додані до неї документи, оцінивши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга та докази за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, господарський суд дійшов висновку про те, що скарга Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судом іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

За приписами ст. 115 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Також, відповідно до ч.2. ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Виконання рішення суду здійснюється на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом (стаття 116 Господарського процесуального кодексу України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Статтею 55 Конституцією України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів держаної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Законом України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. Виконання судових рішень державною виконавчою службою регулюється Законом України «Про виконавче провадження», та виконавчі дії здійснюються згідно з Інструкцією про проведення виконавчий дій, затверджену наказом Міністерства юстиції України №74/5 від 15.12.1999р.

Тобто норми, які регулюють відносини між державним виконавцем та іншими учасниками виконавчого провадження містяться у Законі України «Про виконавче провадження».

Розгляд скарг на рішення дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та вирішення ряду питань виконавчого провадження, що регулюються Законами України «Про виконавче провадження», «Про державну виконавчу службу», віднесено до компетенція суду.

Процесуальний порядок розгляду та вирішення даних скарг врегульовується розділом ХІV Господарського процесуального кодексу України «виконання рішення, ухвали, постанови», ухвалених відповідно до господарського процесуального кодексу України, в ході якого оцінюються законність дій (бездіяльності) державного виконавця, законність прийнятих ним рішень.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Акт державного органу це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обовязків характер для субєктів цих відносин.

Згідно положень Закону України «Про виконавче провадження», юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну виконавчу службу», дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом.

Згідно ч.3. ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Право на таке оскарження може бути реалізовано з дотриманням вимог статей 17, 25, 26, 27, 32, 35, 38, 39 Закону України «Про виконавче провадження» та в порядку, визначеному статтею 82 цього Закону.

Отже, оскарженню підлягають дії (бездіяльність) державного виконавця оформлені відповідною постановою.

Частиною першою та другою статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Закон України «Про виконавче провадження», який є спеціальною нормою не передбачає можливість оскарження всього виконавчого провадження по виконанню виконавчого документа.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 26.12.2003р. №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів тільки до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

У відповідності до частини другої статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Рішенням господарського суду Донецької області від 01.06.2009р. по справі №20/98 позовні вимоги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ до Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради «Донецькміськтепломережа», м. Донецьк про стягнення 12542506,75 грн. задоволені частково, у звязку з чим визначено для стягнення на користь позивача з відповідача 5201798,84 грн., 838354,05 грн. суму 3% річних, 1225340,32 грн. суму пені, 25500,00 грн. суму державного мита, 118,00 грн. суму витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 23.02.2010р. по справі №20/98 затверджено мирову угоду від 19.02.2010р., відповідно до якої боржник зобовязався погасити суму боргу в розмірі 7291111,21 грн. з 10.01.2011р. по 10.12.2012р.

15.08.2016р. на адресу управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було подано заяву про відкриття виконавчого провадження по виконанню ухвали про затвердження мирової угоди від 04.11.2010р., в якому заявлено про винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

23.08.2013р. державним виконавцем Балдинюком М.Ю. було відкрито виконавче провадження №39497612 по виконанню ухвали про затвердження мирової угоди по справі №20/98 від 04.11.2010р.

У звязку з проведенням АТО з 14.04.2014р. та згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті Міністерства юстиції України, орган ДВС, знаходився за адресою: м. Донецьк, вул. Кобозева, 3, було переміщено до м. Краматорськ, вул. Машинобудівельників, 32.

ДК «Газ України» звернувся до ВДВС із заявами про хід виконачого провадження №31/13-2949 від 10.08.2016р. та №31/13-3256 від 01.09.2016р., належним чином засвідчені копії наявні у матеріалах справи.

19.09.2016р. ВДВС надіслав лист №6663 від 13.09.2016р., в якому зазначив, що 10.11.2014р. постановою державного виконавця виконавче провадження ВП №39497612 завершено на підставі п.9. ч.1. ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Однак, вищевказана постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві з оригіналом виконавчого документа в порядку ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» на адресу стягувача не надходила.

Відповідно п.9. ч.1. ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо

проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Згідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

В порушення ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», ВДВС не направив стягувачу постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві з оригіналом виконавчого документа.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що з боку управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області допущена протиправна дія та наслідком невиконання ухвали господарського суду Донецької області від 23.02.2010р., тому скарга про визнання незаконними дій органу ДВС щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа від 10.11.2014р. з виконання ухвали про затвердження мирової угоди від 04.11.2010р. у справі 20/98 державного виконавця управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області підлягає задоволенню.

Щодо решти вимог скаржника, в яких скаржник просить визнати недійсною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа від 10.11.2014р. з виконання ухвали про затвердження мирової угоди від 04.11.2010р. у справі 20/98; визнати незаконними дії органу ДВС щодо не надіслання стягувачеві постанови про повернення виконавчого документа від 10.11.2014р. з виконання ухвали про затвердження мирової угоди від 04.11.2010р. разом з оригіналом виконавчого документу.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 26.12.2003р. «Про практику розгляду судами скарги на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобовязує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Відповідно до пункту 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Враховуючи приписи Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження», пункту 7 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 26.12.2003р. «Про практику розгляду судами скарги на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» та пункту 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», у суду відсутні повноваження скасовувати рішення органів Державної виконавчої служби. Натомість встановивши обґрунтованість доводів заявника, суд може визнати постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною.

З огляду на вищенаведене, суд визнає постанову №39497612 державного виконавця управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо здійснення заходів закінчення виконавчого провадження недійсною.

Щодо вимог скаржника визнання незаконними дії органу ДВС щодо не надіслання стягувачеві постанови про повернення виконавчого документа від 10.11.2014р. з виконання ухвали про затвердження мирової угоди від 04.11.2010р. разом з оригіналом виконавчого документу; витребування у органу ВДВС доказів надсилання рекомендованою кореспонденцією стягувачу постанови про повернення виконавчого документа від 10.11.2014р. разом з оригіналом виконавчого документа; зобовязати орган ДВС усунути допущені порушення, що призвели до втрати виконавчого документу, суд зазначає наступне, що у звязку з проведенням АТО у м. Донецьку та відділу заборонено було здійснювати свою діяльність, у тому числі провадити виконавчі дії на тимчасово неконтрольованій території, відділ не міг вчинити дії окільки був переміщений, а матеріали виконавчого провадження були залишені на тимчасово непідконтрольній території, відповідно п.п.2 п.2. наказу Міністерства юстиції України №247/7 від 25.11.2014р. «Про переміщення органів та установ юстиції Донецької області», тому суд в цій частині вимог стягувача відмовляє.

Заперечення ВДВС до уваги судом не приймаються так, як вони спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статті 33 Господарського процесуального України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись положеннями ст.ст. 32, 33, 34, 43, 53, 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 6, 12, 47, 50, 82 Закону України «Про виконавче провадження», господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ щодо відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо виконання ухвали господарського суду Донецької області від 23.02.2010р. по справі №20/98 затверджено мирову угоду від 19.02.2010р. задовольнити частково.

2. Визнати незаконними дії органу ДВС щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа від 10.11.2014р. з виконання ухвали про затвердження мирової угоди від 04.11.2010р. у справі №20/98.

3. Визнати недійсною постанову про повернення виконавчого документа від 10.11.2014р. з виконання ухвали про затвердження мирової угоди від 04.11.2010р. у справі №20/98.

Суддя Бойко І.А.

Вик. помічник судді Буховець С.А.

т.050-144-78-99