03 листопада 2016 року Справа № 913/977/16
Провадження № 24/913/977/16
За позовом заступника прокурора Луганської області, м. Сєвєродонецьк Луганської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, м. Київ
до 1.Селянського (фермерського) господарства "Надежда", с. Можняківка Новопсковського району Луганської області
2.Новопсковського професійного аграрного ліцею, смт. Новопсков Новопсковського району Луганської області
про визнання недійсним договору про спільну діяльність
Суддя господарського суду Луганської області Рябцева О.В.
Секретар судового засідання-помічник судді Гудей Н.Ф.
у засіданні брали участь:
від заявника - Захарова Н.О. - прокурор відділу прокуратури Харківської області, посвідчення від 10.04.2015 № 032956;
від позивача - представник не прибув;
від І відповідача - представник не прибув;
від ІІ відповідача - представник не прибув.
Заступник прокурора Луганської області 02.09.2016 (згідно поштового штемпеля) звернувся до господарського суду Луганської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України про:
- визнання недійсним договору про спільну діяльність, укладеного 08.12.2015 між Новопсковським професійним аграрним ліцеєм та Селянським (фермерським) господарством "Надежда", припинення зобов'язання за ним на майбутнє;
- зобов'язання Селянського (фермерського) господарства "Надежда" звільнити займані ним земельні ділянки державної форми власності площею 100.1400 га та 29.9500 га, які воно займає на підставі договору від 08.12.2015, та повернення їх Новопсковському професійному аграрному ліцею.
На обґрунтування підстав звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України заявник вказує, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства. Предметом спірного договору від 08.12.2015 є використання земельних ділянок державної форми власності. Саме на використанні земельних ділянок (споживанні їх корисних властивостей) ґрунтується спірний договір. Без використання земельних ділянок договір не має смислу, не становить комерційного, економічного інтересу для сторін. Земельні ділянки площею 100.1400 га та 29.9500 га належать державі, тому їх використання може здійснюватися у суворій відповідності з вимогами чинного земельного законодавства, із дотриманням певних обмежень щодо використання земель державної форми власності. В даному випадку використання вказаних земельних ділянок державної форми власності здійснюється із порушенням вимог чинного законодавства: шляхом укладення удаваного правочину з метою приховання орендних відносин, умови договору не відповідають вимогам земельного законодавства, що регулює орендні відносини, розпорядження вказаними земельними ділянками здійснено не уповноваженим суб'єктом, використання земельних ділянок здійснюється із порушенням їх цільового призначення для даної категорії земель, земельні ділянки неправомірно вибули із користування навчального закладу. Вищевикладені обставини є підтвердженням того, що державі, як власнику землі, заподіяно шкоду. Як наслідок, вищезазначені земельні ділянки, які закріплені Міністерством освіти і науки України за ліцеєм згідно Статуту, неправомірно вибули із користування навчального закладу. Прокурор зазначає, що спірний договір є недійсним (удаваним) в силу положень ст. 235 ЦК України.
Відповідачі відзиви на позовну заяву і витребувані судом документи не надали, у судові засідання 06.09.2016, 18.10.2016 та 03.11.2016 не з'явились, хоча про дату, час та місце судових засідань були повідомлені завчасно, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, про поважність причин нез'явлення у судові засідання не поінформували, участь своїх представників у судових засіданнях не забезпечили.
І відповідач - Селянське (фермерське) господарство "Надежда" клопотанням від 27.09.2016 просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки 29.08.2016 між відповідачами укладено угоду про дострокове розірвання договору про спільну діяльність. Крім того, земельні ділянки площами 100,14 га та 29,95 га за актами прийому-передачі чи будь-яким іншим чином не передавались, тому юридично не займались на цих ділянках, здійснювалась тільки спільна діяльність.
Заявником надані поясненням від 13.10.2016 № 08-50, за змістом яких вбачається, що укладенням удаваного договору від 08.12.2015 сторони фактично приховали укладення договору оренди земельної ділянки. Крім того, ІІ відповідач повноваженнями на надання земельної ділянки в оренду не наділений, оскільки земельні ділянки належать йому на праві постійного користування. Згідно п. 5.3 Статуту І відповідача директор не наділений повноваженнями щодо передачі майна, у тому числі земельної ділянки, в оренду. Зі змісту оспорюваного договору слідує, що ІІ відповідач фактично передав земельну ділянку державної форми власності, якою не мав права розпоряджатися. Відсутність акту прийому-передачі є способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки. Також, прокуратурою встановлено, що 29.08.2016 між відповідачами укладена угода про розірвання договору про спільну діяльність, відповідно до умов якої, вона набирає чинності з 19.09.2016. Тобто, на момент подання позовної заяви до суду (01.09.2016) та на час порушення провадження у справі (06.09.2016) зобов'язання за договором не припинено, тому заявник наполягає на задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору про спільну діяльність. Що стосується вимоги про звільнення земельних ділянок та повернення їх ІІ відповідачу заявник вважає, що провадження у справі в цій частині вимог може бути припинено на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України, оскільки саме на користуванні земельною ділянкою (споживанні її корисних властивостей) ґрунтується спірний договір. Без використання земельної ділянки договір не має смислу, не становить комерційного, економічного інтересу для сторін. Відповідно до умов угоди про розірвання договору про спільну діяльність сторони припинити спільну діяльність по веденню товарного сільськогосподарського виробництва на земельних ділянках, які належать ІІ відповідачу, І відповідачем земельні ділянки звільнено, використання земельних ділянок припинено.
При укладанні прихованого договору оренди землі порушено ст. 15 Закону України "Про оренду землі" щодо встановлення всіх істотних умов договору, п. 20 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 296 "Про затвердження Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", що є підставою для визнання недійним спірного договору згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Позивач поясненнями від 17.10.2016 № 9/1-11-284-16, які надійшли до суду 25.10.2016, підтримує позовні вимоги прокурора та зазначає, що Новопсковський професійний аграрний ліцей не звертався до Міністерства освіти і науки України щодо погодження укладення договору про спільну діяльність на обробіток земельної ділянки, чим порушив норми законодавства, внаслідок чого було укладено оспорюваний договір, який за своєю суттю є удаваним та відповідно до ст. 235 ЦК України має бути визнаний недійсним.
Оцінивши надані докази і доводи учасників судового процесу, суд дійшов висновку про необхідність припинення провадження у справі з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 08.12.2015 між Новопсковським професійним аграрним ліцеєм та Селянським (фермерським) господарством "Надежда" укладено договір про спільну діяльність.
Відповідно до п. 1.1 Новопсковський професійний аграрний ліцей - ІІ відповідач у справі, за договором сторона 1, та Селянське (фермерське) господарство "Надежда" - І відповідач у справі, за договором сторона 2, зобов'язались шляхом об'єднання зусиль (майна та коштів) спільно діяти у сфері сільськогосподарського виробництва.
Згідно п. 1.3 договору спільна діяльність буде здійснюватись на земельних ділянках загальною площею 100,14 га та 29,95 га, якісні показники земель відповідають призначенню.
Умови ведення спільної діяльності врегульовані в розділі ІІ договору.
Управління спільною діяльністю по веденню сільськогосподарського виробництва на даних земельних ділянках здійснює сторона 2 (п.п. 2.1.1 п. 2 договору). Сторона 2 виконує всі сільськогосподарські роботи у ході здійснення спільної діяльності на даних земельних ділянках своїми силами: технікою, посівним матеріалом та паливно-мастильними матеріалами (п.п. 2.1.2 п. 2.1 договору). Сторона 1 на даних земельних ділянках здійснює консультації по посіву і подальшому вирощуванню сільськогосподарських культур та проводить заходи по збереженню врожаю. Сторона 2 бере на себе обов'язки сплатити стороні 1 суму у розмірі 80 000 грн. 00 коп. за дані роботи (п.п. 2.1.3 п. 2 договору). Сторона 2 перераховую вищевказану суму стороні 1 двома рівними частинами. Першу - під час укладення договору, другу - у термін до 30.09.2016 (п.п. 2.1.4 п. 2.1 договору). Сільськогосподарські культури, вирощені на вищезазначених земельних ділянках при здійсненні спільної діяльності є власність сторони 2 (п.п. 2.1.6 п. 2.1 договору).
Договір укладено терміном на один рік з 08.12.2015 по 08.12.2016 (п.п. 2.2.1 п. 2.2 договору).
Договір втрачає чинність у разі його припинення, розірвання (п. 3.2 договору).
У відповідності до п. 3.4 договору дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін, рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов'язків, а також з інших підстав, передбачених законом.
Відповідачами у справі затверджено та підписано акт виконаних робіт по консультації по посіву і подальшому вирощуванню сільськогосподарських культур та проведенню заходів щодо збереження врожаю. В акті зазначено, що роботи проведені в строк та якісно. Претензій сторони не мають. Загальна сума за виконані роботи складає 80 000 грн. 00 коп.
І-й відповідач перерахував 80 000 грн. 00 коп. за платіжними дорученнями від 09.12.2015 в сумі 40 000 грн. 00 коп., від 09.03.2016 в сумі 15 000 грн. 00 коп., від 09.03.2016 в сумі 5 000 грн. 00 коп., від 15.03.2016 в сумі 20 000 грн. 00 коп.
Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про оренду об'єктів права державної та комунальної власності" та іншими актами законодавства.
Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статтею 235 ЦК України, частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.
Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.
Із п. 1.2 та п.п. 2.1.2 спірного договору вбачається, що суть спірних відносин полягає у використанні земельних ділянок, які належать ІІ відповідачу, фактично І відповідачем, що є характерним для договорів оренди земельної ділянки.
В постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 у справі № 3-1143гс15, Верховний Суд України аналізуючи зміст орендних відносин, дійшов наступного висновку.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з ч. 3 ст. 207 ГК України (яка кореспондується зі ст. 236 ЦК України) виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.
За змістом ст.ст. 651, 653 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України).
Із правової природи такого зобов'язання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків наслідки недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України, оскільки використання майна - "річ" безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором.
У справі, що розглядається, позовні вимоги прокурора зводяться до визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення, який сторони розірвали, а майно повернули, тобто зобов'язання за спірним договором є припиненими.
Враховуючи встановлені у справі обставини, визнання договору оренди недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування.
Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.
Враховуючи факт розірвання спірного договору про спільну діяльність від 08.12.2015 неможливість застосування наслідків недійсного правочину в частині користування земельними ділянками, суд вважає, що провадження у даній справі підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України.
Сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2 756 грн. 00 коп. підлягає поверненню платнику - прокуратурі Луганської області за ухвалою суду на підставі відповідної заяви.
На підставі викладеного, керуючись п. 1-1 ст. 80, ст. 86 ГПК України, суд
1.Провадження у справі припинити.
Суддя О.В.Рябцева