ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2016 р. Справа № 914/1045/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Вертоград ЛТД (надалі ТзОВ Вертоград ЛТД), б/н від 11.07.2016р. (вх. № ЛАГС 01-05/3580/16 від 19.07.2016р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 30.06.2016р.

у справі № 914/1045/16

за позовом: малого приватного підприємства Західтранс (надалі МПП Західтранс), смт. Підбуж, Дрогобицький район, Львівська область

до відповідача: ТзОВ Вертоград ЛТД, м. Львів

про стягнення 24 607,55 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність №250 від 07.09.2016р.)

від відповідача: не зявився

Представнику позивача розяснено права та обовязки передбаченні ст.ст.20, 22, 28 ГПК України. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заяв про відвід суддів від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 30.06.2016р. у справі № 914/1045/16 (суддя Петрашко М.М.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ Вертоград ЛТД на користь МПП Західтранс 18 299,63 грн. основного боргу, 2 629,96 грн. інфляційних втрат, 1 363,97 грн. пені та 1 244,50 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджено несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань з оплати за надані послуги, керуючись ст.534 ЦК України, позивач правомірно зараховував отримані від відповідача кошти для погашення нарахованої пені, а решту отриманих коштів в рахунок погашення суми основного боргу. Відтак, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу та пені підлягають задоволенню частково, зокрема стягнуто з відповідача на користь позивача 18 299,63 грн. основного боргу та 1 363,97 грн. пені. В решті стягнення пені 1 733,24 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТзОВ Вертоград ЛТД подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Зокрема, скаржник зазначає, що у нього відсутній акт приймання-передачі наданих послуг, а копію поштового відправлення вважає неналежним доказом отримання ним всіх необхідних документів для проведення розрахунків. Разом з тим, відповідач зазначає, що його обовязок по оплаті настає з моменту отримання акту приймання-передачі наданих послуг. Таким чином, відповідач вважає, що строк виконання обовязку щодо оплати наданих послуг не настав, а отже на думку відповідача у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 19.07.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_3, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 22.07.2016р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 13.09.2016р.

У звязку з перебуванням члена колегії суддів по розгляду справи № 914/1045/16 судді Мирутенка О.Л. у відпустці, 12.09.2016р. здійснено автоматичну заміну складу колегії суддів, суддю Мирутенка О.Л. замінено на суддю Якімець Г.Г.

В судовому засіданні 13.09.2016р. оголошено перерву до 04.10.2016р., про що сторони повідомлені під розписку.

В судовому засіданні 04.10.2016р. оголошено перерву до 18.10.2016р., про що сторони повідомлені під розписку.

У звязку з перебуванням члена колегії суддів по розгляду справи № 914/1045/16 судді Бойко С.М. у відпустці, судове засідання 18.10.2016р. не відбулося.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.11.2016р. справу № 914/1045/16 призначено до розгляду на 08.11.2016р.

В судовому засіданні 08.11.2016р. представник позивача проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/6650/16 від 13.09.2016р.), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Крім того, на підтвердження своїх доводів долучив до матеріалів справи копії постанов Вищого господарського суду України (клопотання зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/7502/16 від 17.10.2016р.).

Відповідач участі уповноважено представника в судові засідання жодного разу не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

19.08.2015р. між МПП Західтранс (перевізник) та ТзОВ Вертоград ЛТД (замовник) укладено договір на транспортно-експедиторські послуги, предметом якого є порядок взаємовідносин, що виникають між сторонами при міжнародному та/або внутрішньо-українському сполученні (а.с. 7-8).

Згідно із п.1.2 договору замовник оплачує перевезення, а перевізник надає транспортні засоби для перевезення вантажу та доставляє вантаж в пункт призначення вантажоодержувачу, вказаному у супровідних документах в обумовлений сторонами строк.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що перевізник здійснює перевезення вантажів власними транспортними засобами і несе відповідальність за збереження вантажів з моменту прийняття їх до перевезення та до повернення та до видачі вантажоодержувачу.

Відповідно до п.2.1 договору перевізник організовує перевезення вантажів згідно заявок належно оформлених замовником, де вказуються конкретні умови по кожному замовленню, що погоджуються сторонами, і яка є невідємною частиною договору.

У п.2.4 договору зазначено, що факт надання послуг за цим договором оформляється актом приймання передачі наданих послуг. Разом з актом не пізніше 5 календарних днів після виконання перевезення перевізник передає замовнику комплект документів, що підтверджують перевезення узгоджений сторонами.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що вартість перевезення обумовлюється сторонами на кожен рейс в заявці.

Відповідно до п.3.2 договору розрахунок за надані послуги здійснюється сторонами в гривні, євро чи доларах шляхом перерахування коштів замовником на розрахунковий рахунок перевізника.

Згідно із п.3.3 договору замовник оплачує зумовлені послуги протягом 14 днів, якщо інше не вказано у заявці, з моменту отримання замовником всього переліку документів, вказаного у заявці.

Пунктом 5.10 договору передбачено, що за несвоєчасну оплату вартості виконаних послуг замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі двох облікових ставок НБУ за кожен день прострочення платежу.

19.08.2015р. між сторонами було підписано заявку на міжнародне перевезення вантажу, згідно якої позивач зобовязався здійснити перевезення вантажу за маршрутом Україна-Італія автомобільним транспортом Вольво ВС7020СТ ВС4070ХР. Найменування ватажу пиломатеріали обрізні (а.с. 9).

Ціна перевезення відповідно до заявки становить 1 700,00 євро по курсу НБУ на день розвантаження (26.08.2015р.). Станом на 26.08.2016р. офіційний курс НБУ гривні щодо євро становив 26,030497 грн. за 1 євро.

На виконання умов договору та заявки від 19.08.2015р. позивач здійснив перевезення вантажу на суму 44 252,00 грн., однак відповідач свої зобовязання щодо оплати виконав неналежним чином, здійснивши лише часткові оплати на суму 30 000,00 грн. за надані послуги, що підтверджується банківськими виписками за 20.10.2015р. - 10 000,00 грн., 22.10.2015р. - 15 000,00 грн. та 18.01.2016р. - 5 000,00 грн. (а.с. 13-15).

23.12.2015р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію про сплату боргу, однак дана претензія була залишена без відповіді та задоволення (а.с. 116-17).

За неналежне виконання відповідачем умов договору, позивачем було нараховано пеню на підставі п.5.10. договору.

Керуючись ст.534 ЦК України, позивач зараховував отримані від відповідача кошти для погашення нарахованої пені, а решту отриманих коштів в рахунок погашення суми основного боргу.

Відповідно до заяви про збільшення розміру позовних, позивачем заявлено до стягнення 24 607,55 грн. заборгованості, з яких 18 880,38 грн. основний борг, 3 097,21 грн. пеня та 2 629,96 грн. інфляційних втрат (а.с. 61-64).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

В ст.11 ЦК України зазначено, що, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Згідно ст.174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Стаття 627 ЦК України визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами укладений договір на транспортно-експедиторські послуги.

Відтак, зазначений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно ст.908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За умовами ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст.929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Як вбачається із матеріалів справи, у заявці сторони погодили, що ціна перевезення становить 1 700,00 євро по курсу НБУ на день розвантаження (26.08.2015р.), що становить 44 252,00 грн. згідно офіційного курсу НБУ.

Факт отримання 26.08.2015р. вантажоодержувачем товару, що був погоджений позивачем та відповідачем у заявці від 19.08.2015р. на міжнародне перевезення вантажу підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR №104490 (а.с. 10).

В матеріалах справи також міститься рахунок-фактура №СФ-0000233 від 26.08.2015р. на суму 44 252,00 грн. (а.с. 11).

Позивачем 02.09.2015р. на адресу відповідача було надіслано рахунок-фактуру №СФ-0000233 від 26.08.2015р. на суму 44 252,00 грн., товарно-транспортну накладну CMR №104490 та акт виконаних робіт, доказом чого є копії повідомлення про вручення та поштова квитанція від 02.09.2015р., дана кореспонденція була отримана відповідачем 04.09.2015р. (а.с. 12).

Відповідач заперечує проти отримання акту приймання-передачі наданих послуг, та наголошує, що обовязок по оплаті настає з моменту отримання акту приймання-передачі наданих послуг, проте не заперечує проти отримання ним CMR №104490, а лише заперечує отримання передбачених договором необхідних документів з формальних підстав.

Суд звертає увагу, що згідно із п.3.3 договору замовник оплачує зумовлені послуги протягом 14 днів, якщо інше не вказано у заявці, з моменту отримання замовником всього переліку документів, вказаного у заявці. У заявці від 19.08.2015р. на міжнародне перевезення вантажу вказано, що необхідними документами є тільки CMR.

Як зазначалося вище, відповідачем було здійснено наступні платежі: 20.10.2015р. на суму 10 000,00 грн., 22.10.2015р. на суму 15 000,00 грн. та 18.01.2016р. на суму 5 000,00 грн. Призначенням платежів відповідно до банківських виписок є: часткова оплата за міжнародні транспортні послуги згідно рахунку-фактури №СФ-0000233 від 26.08.2015р..

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідачем отримано всі необхідні документи передбачені договором 04.09.2015р.

Твердження відповідача про те, що повідомлення про вручення отримано особою, яка не перебувала у трудових відносинах з ТзОВ Вертоград ЛТД, не спростовує факту отримання відповідачем необхідних документів з огляду на вищенаведене. Разом з тим, відповідачем не надано доказів проведення службового розслідування у звязку з отриманням пошти неповноважними особами або доказів звернення до правоохоронних органів по факту отримання їхньої поштової кореспонденції невідомими особами тощо.

Окрім цього, відповідачем не спростовано доводів позивача про те, що вказана господарська операція облікована у бухгалтерському та податковому обліку у вересні 2015р., що спростовує факт відсутності у відповідача всіх необхідних документів.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що відповідач отримав поштову кореспонденцію 04.09.2015р., то відповідно до умов п.3.3 договору, останнім днем оплати є 18.09.2015р. А відтак першим днем виникнення заборгованості є 19.09.2015р., а не 11.09.2015р., як це зазначає позивач у розрахунку позовних вимог.

В матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем послуг наданих на підставі договору на транспортно-експедиторські послуги від 19.08.2015р. в повному обсязі.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 5.10. договору передбачено, що за несвоєчасну оплату вартості виконаних послуг замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі двох облікових ставок НБУ за кожен день прострочення платежу.

Як зазначалось вище, відповідно до ст.534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Отже керуючись ст.534 ЦК України, позивач зараховував отримані від відповідача кошти для погашення нарахованої пені, а решту отриманих коштів в рахунок погашення суми основного боргу.

Як вбачається із розрахунку позовних вимог, долученого позивачем до заяви про збільшення розміру позовних вимог, пеня в розмірі 3 097,21 грн. нарахована за період з 11.09.2015р. по 11.06.2016р. (а.с. 62-63).

Однак позивачем не взято до уваги, що ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, враховуючи ч.6 ст.232 ГК України, в даному випадку нарахування пені можливе за період з 19.09.2015р. по 19.03.2016р.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, беручи до уваги, що позивачем надано відповідачу послуги на суму 1 700,00 євро (що станом на 26.08.2015р. становить 44 251,84 грн.), а також керуючись ст.534 ЦК України, позивач зараховував отримані від відповідача кошти для погашення нарахованої пені, а решту отриманих коштів в рахунок погашення суми основного боргу, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу та пені підлягають задоволенню частково, зокрема, з відповідача слід стягнути на користь позивача 18 299,63 грн. основного боргу та 1 363,97 грн. пені.

Нормами ст.625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме: сплата суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

До стягнення позивачем заявлено 2 629,96 грн. інфляційних втрат за період з вересня 2015р. по травень 2016р. (а.с. 63).

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача 2 629,96 грн. інфляційних втрат є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволенню.

З урахуванням зазначеного, а також враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань з оплати за надані послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 18 299,63 грн. основного боргу, 1 363,97 грн. пені та 2 629,96 грн. інфляційних втрат, в решті стягнення 1 733,24 грн. пені правомірно відмовлено в звязку з безпідставністю.

Щодо стягнення з відповідача на користь представника позивача 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч.5 ст.49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум (п.6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України № 7 від 21.02.2013р.).

Позивачем не долучено до матеріалів справи доказів понесення витрат на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

При цьому, представник позивача покликається на практику Європейського суду з прав людини, де, зокрема, Європейський суд з прав людини висловив правову позицію щодо юридичного терміну - фактично понесені витрати на правову допомогу, згідно якої в ситуації, коли заявник не сплатив адвокатський гонорар, але він має його сплатити згідно з договірними зобовязаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у суді, а отже має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором, суд вважає витрати за цим гонораром фактично понесеними. Також представник позивач зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини, відшкодування судових та інших витрат можуть бути здійснені безпосередньо на рахунки представників позивачів, а відтак просить стягнути витрати на правову допомогу безпосередньо на його рахунок.

В матеріалах справи міститься договір №16/05/09 про надання правової допомоги від 09.05.2016р., укладений між адвокатом ОСОБА_6 та малим приватним підприємством Західтранс (замовник) відповідно до умов якого замовник доручає, а адвокат бере на себе зобовязання надати замовнику правову допомогу у представництві його інтересів у справі №914/1045/16, а замовник зобовязується прийняти та сплатити за них гонорар в порядку, розмірі та на умовах, передбачених у додатках до цього договору (а.с. 54-55).

Додатком до договору про надання правової допомоги від 09.05.2016р. сторони визначили порядок, умови та розмір виплати гонорару адвокату (а.с. 56).

Відповідно до п.1 додатку до договору від 09.05.2016р., за послуги, передбачені цим договором, замовник здійснює адвокату виплату гонорару у безготівковій формі на поточний рахунок адвоката, що визначений у п.3.1 цього додатку.

Розмір гонорару, який позивач зобовязався сплатити адвокату визначено у додатку до договору про надання правової допомоги та становить 5 000,00 грн. (п.1.1. додатку до договору).

Частиною 2 ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається з договору про надання правової допомоги та додатку до нього, сторони визначили такий порядок та умови, за яких позивач зобовязався сплати представнику позивача гонорар, що відповідає приписам ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність.

Тим не менше, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Обовязковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції є рішення (ст. 1 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини).

Відтак, суди застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права, проте обовязковими для виконання є рішення.

Згідно ст. 69 Закону України Про Конституційний Суд України рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Невиконання рішень та недодержання висновків Конституційного Суду України тягнуть за собою відповідальність згідно з законом (ст. 70 Закону України Про Конституційний Суд України).

У резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013р., у справі № 1-4/2013, за конституційним зверненням Приватного малого підприємства - фірми "Максима" щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 59 Конституції України, частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України (справа про відшкодування витрат на юридичні послуги у господарському судочинстві) зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким до судових витрат віднесені, зокрема, витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката, у контексті статті 59 Конституції України потрібно розуміти так, що до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі у господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, лише за послуги адвоката.

Враховуючи, що позивачем не долучено до матеріалів справи доказів понесення витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 5 000,00 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь представника позивача витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч.3 ст. 43 ГПК України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б спростували факти, наведені в позовній заяві, а доводи, зазначені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оспорюваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 30.06.2016р. у справі № 914/1045/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1