РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2016 р. Справа № 903/422/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демянчук Ю.Г.

судді Крейбух О.Г. ,

судді Мамченко Ю.А.

при секретарі судового засідання Новоселецький І.А.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення господарського суду Волинської області від 02.08.16 р. у справі № 903/422/16 (суддя Костюк С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Каменяр" (смт.Чемерівці, Чемеровецький район, Хмельницька область)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

про стягнення 422032,87 грн.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Каменяр" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих грошових кошти в розмірі 400 000 грн. та 22032,87 грн. штрафних санкцій.

В обґрунтування своїх позовних вимог товариство зазначило, що рішенням Господарського суду Хмельницької області від 26.02.2015 у справі № 924/1925/14 стягнуто з ТОВ "Каменяр" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 суму 290 236,86 грн., з врахуванням штрафних санкцій, по договору поставки № 936 від 05.04.2013 року. Дана сума оплачена товариством 16.03.2016 року, тому 22.03.2016 року за заявою підприємця виконавчою службою було закінчено виконавче провадження та знято обтяження з майна та рахунків товариства.

08.02.2016 та 22.03.2016 року заступником директора ТОВ "Каменяр" сплачено кошти в загальній сумі 400 000 грн., що підтверджено відповідними розписками, засвідченими печаткою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5.

Вважає, що кошти в сумі 400 000 грн. отримані відповідачем без достатніх правових підстав, а тому підлягають поверненню згідно положень ст. 1212 ЦК України.

Рішенням господарського суду Волинської області від 02.08.2016 у справі № 903/422/16 (суддя Костюк С.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Каменяр» безпідставно отримані грошові кошти в сумі 400 000,00 грн., а також 6000,00 грн. витрат по сплаті судового збору. В частині стягнення пені, інфляційних, відсотків річних на суму 22 032,87 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

На підтвердження доводів апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне.

Господарський суд Волинської області, в порушення ст.43 ГПК України, не оцінив та не надав належної оцінки письмовим доказам, які підтверджують, що на момент здійснення оплати ТОВ "Каменяр" сум заборгованості згідно розписок від 08.02.2016 та 22.03.2016 року, Договір поставки № 936 від 05.04.2013 року був дійсним, оскільки товариством не було повно та належно виконано зобовязання обумовленого договором, та помилково дійшов висновку, про відсутність між сторонами договірних зобовязань.

Окрім того, вважає безпідставним посилання на рішенням Господарського суду Хмельницької області у справі № 924/1925/14 оскільки зазначене передувало факту виставлення претензії від 08.02.2016 року, з якою ТОВ "Каменяр" погодилося в повному обсязі, що підтверджується змістом розписок від 08.02.2016 та 22.03.2016 року, і відповідно передбачає наявність у сторін договірних відносин та відсутність підстав для застосування ст. 1212 ЦК України у спірних правовідносинах. При цьому, посилається на практику ВСУ у справі №6100цс15, згідно якої у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних відносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Зазначає, що спірна сума 400 000,00 грн. не була предметом розгляду Господарського суду Хмельницької області по справі № 924/1925/14, а претензію від 08.02.2016 року ТОВ "Каменяр" визнало та погодилось з розрахованими в ній збитками, у звязку з чим здійснило оплату згідно розписок від 08.02.2016 та 22.03.2016.

Також, посилається на не дослідження судом при врегулюванні спірних правовідносин ст. 545, 599 ЦК України, оскільки видання розписок та їх отримання, свідчить про наявність договірних відносин та прийняття кожним із сторін відповідних зобов'язань. Зокрема, ТОВ "Каменяр" зобов'язувався повернути борг, а ФОП ОСОБА_5 - прийняти виконання зобовязань. Прийнявши виконання зобов'язання, на вимогу боржника було видано йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Крім того, зазначає, що місцевий господарський суд не оцінив та не надав належної оцінки письмовим доказам, а саме, видатковим касовим ордерам, оскільки їх наявність свідчить про добровільне оформлення та передачу коштів, всупереч ст. 1212 ЦК України (безпідставне набуття права власності на чуже майно) свідчить про вчинення правочину з передачі шляхом оформлення згаданих вище видаткових ордерів, та відповідно виникнення між цими сторонами цивільних правовідносин (ст. 11 ЦК України). Вчинення ж правочину суперечить положенням щодо безпідставності набуття на нього права (ст. 1212 ЦК України).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує її доводи, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. На підтвердження своєї правової позиції зазначає, що претензія відповідача не є правовим актом. За змістом договору, що був укладений між сторонами, всі ціни виражені в гривнях України, жодних посилань на валютні цінності немає тощо.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.09.2016 в порядку ст. 77 ГПК України, розгляд апеляційної скарги відкладався на 03.11.2016.

Розпорядженням керівника апарату суду № 903/422/16 від 03.11.2016 року у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді - члена колегії Юрчука М.І. у період з 01 листопада 2016 р. по 04 листопада 2016 р. включно та відповідно до п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено автоматичну зміну складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду.

Протоколом автоматичної зміни складу суду колегії суддів від 03.11.2016 визначено колегію у такому складі: головуючий суддя Демянчук Ю.Г., суддя Крейбух О.Г., суддя Мамченко Ю.А.

Ухвалою суду від 03.11.2016 р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення господарського суду Волинської області від 02.08.16 р. у справі № 903/422/16 прийнято до провадження у новому складі колегії: головуючий суддя Демянчук Ю.Г., суддя Крейбух О.Г., суддя Мамченко Ю.А.

В судове засідання прибули представники позивача та відповідача, які надали суду усні пояснення по суті доводів та заперечень.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. При цьому апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Матеріалами справи стверджується, що 05.04.2013 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Каменяр" (покупець) було укладено Договір поставки №936 (надалі - Договір) згідно з яким, постачальник зобов'язується поставляти покупцю товарно-матеріальні цінності зазначені у видаткових накладних, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити їх вартість.

Договір № 936 від 05.04.2013 р. підписаний представниками позивача та відповідача, скріплений печатками останніх.

На виконання умов договору постачальником передано у власність покупця товар на суму, що підтверджується первинною бухгалтерською та товаросупровідною документацією. За одержаний товар покупець розрахувався частково, не здійснивши в порушення умов договору повної оплати вартості товару у звязку з чим виникла заборгованість, яка рішенням Господарського суду Хмельницької області від 26.02.2015 у справі № 924/1925/14 (в апеляційному порядку рішення не оскаржувалося) стягнуто з урахуванням сум основного богу, 10% річних за користування чужими коштами, пені, у стягненні упущеної вигоди відмовлено.

У звязку з невиконанням рішення суду 29.09.2015 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 48868687 з виконання наказу Господарського суду Хмельницької області від 12.03.2015 № 924/1925/14 про стягнення з ТОВ «Каменяр» на користь ФОП ОСОБА_5 боргу у розмірі 290236,86 грн.

Окрім того, 29.09.2015 державним виконавцем Кузьмишиним Е.М., на підставі заяви представника ФОП ОСОБА_5 від 28.09.2015, відповідно до ст.ст. 5, 11, ч. 4 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про доручення на проведення виконавчих дій, в якій встановлено, що до відділу надійшла заява представника стягувача, згідно з якою майно боржника - мобільна щокова дробарка Terex Pegson XA 400, 2008 р.в., знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Корольова, 132, у зв'язку з чим державний виконавець Кузьмишин Е.М. доручив Корольовському ВДВС Житомирського РУЮ Житомирської області здійснити опис та арешт вказаного майна і за результатами проведення таких дій скласти акт та направити до ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві.

За період з 26.02.2015 по 16.03.2016 року ТОВ «Каменяр» рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.02.2015 у справі № 924/1925/14 не виконувало. 16.03.2016 року боржник оплатив 290 236,86 грн., а 22.03.2016 р. Корольовським ВДВС було закінчено виконавче провадження.

Відповідно до п.8 договору поставки № 936 від 05.04.2013 року (згідно якого ТОВ «Каменяр» не виконало своїх зобовязань та не сплатило за поставлений товар суму боргу) сторони дійшли згоди, що договір набирає чинності з моменту його укладення (підписання) сторонами та діє протягом одного календарного року з моменту його підписання сторонами, а в частині виконання зобовязань за дійсним договором дія його продовжується до повного та належного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

У звязку з тим, що договір поставки № 936 від 05.04.2013 року свою дію не припинив, а також у звязку з невиконанням впродовж року рішення суду та несплатою заборгованості, ФОП ОСОБА_5 було виставлено претензію № 765 від 08.02.2016 року про сплату заборгованості по договору поставки № 936 від 05.04.2013 року.

Зі змісту дослідженої претензії вбачається, що в звязку з несвоєчасною оплатою поставленого товару, після винесення рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.02.2015, ФОП ОСОБА_5 поніс значні збитки в звязку з коливанням курсу іноземної валюти Євро, на суму 444 088,70 грн.

Претензію позивач отримав 08.02.2016, про що свідчить відмітка на зазначеній претензії та не заперечується сторонами.

08.02.2016 року Товариство сплатило кошти в розмірі 100 000,00 грн., що підтверджується наданою ОСОБА_6 розпискою від 08.02.2016 року, з метою погашення заборгованості по договору поставки № 936 від 05.04.2013 року.

В подальшому ТОВ «Каменяр» 16.03.2016 року сплачено заборгованість в розмірі 290236,86 грн. згідно наказу Господарського суду Хмельницької області № 924/1925/14, що перебував на виконанні в державній виконавчій службі.

22.03.2016 року ТОВ «Каменяр» сплачено кошти в розмірі 300000,00 грн. що підтверджується наданою ОСОБА_6 розпискою від 22.03.2016 року. Зі змісту розписки слідує, що дана сплата була здійснена в якості погашення заборгованості ТОВ «Каменяр» перед ФОП ОСОБА_5 по договору поставки № 936 від 05.04.2013 року та згідно претензії № 765 від 08.02.2016 року.

Судом встановлено, що ТОВ «Каменяр» 08.02.2016 та 22.03.2016 видано кошти під звіт на підставі оформлених видаткових касових ордерів.

Зі змісту досліджених видаткових касових ордерів слідує, що підставою для їх видачі визначено оплату ФОП ОСОБА_5 згідно Договору 936 від 05.04.2013 р., що зафіксовано у видатковому касовому ордері від 08.02.2016 та 22.03.2016. (а.с.67,72 у т.1).

При прийнятті рішення, колегія суддів також виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини, які в подальшому виникли між сторонами, повязані з врегулюванням зобовязань, що виникли між сторонами по Договору поставки № 936 від 05.04.2013 року.

На момент здійснення оплати ТОВ «Каменяр» 08.02.2016 року та 22.03.2016 року договір поставки № 936 від 05.04.2013 року не припинив свою дію (п.8 даного договору передбачено, що останній діє в частині виконання зобовязань за дійсним Договором до повного та належного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум. Наведена позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10; від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11; від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11; від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11; від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11.

Зазначений договір визнаним недійсними не був і на момент звернення з позовом до суду виконаний сторонами, що свідчить про наявність правовідносини між сторонами, які регулюються нормами зобовязального права, тобто існування між ними зобовязальних відносин, що врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Посилання представника ТОВ «Каменяр», що передача коштів в сумі 400 000 грн. заступником директора товариства "Каменяр" ФОП ОСОБА_5 згідно розписок від 08.02.2016 та від 22.03.2016 року, була вимушеним заходом з метою зняття арешту з майна товариства (мобільної щокової дробарки), яка знаходилась на зберіганні у ФОП ОСОБА_5 і щодо якої вирішувалось питання реалізації в разі несплати коштів, не знаходить свого підтвердження згідно наявних в матеріалах справи письмових доказів та суперечить хронології подій.

08.02.2016 року ТОВ «Каменяр» сплатило ФОП ОСОБА_5 кошти в розмірі 100 000,00 грн. (що підтверджено розпискою від 08.02.2016 року). З матеріалів справи вбачається, що зазначена оплата не могла бути вимушеним заходом, оскільки заборгованість по виконавчому провадженню в розмірі 290 236,86 грн. станом на 08.02.2016 сплачена не була, що свідчить про неможливість зняття арешту з майна ТОВ «Каменяр».

Сплата боргу у розмірі 290 236,86 грн. була здійснена лише 16.03.2016 року, та 22.03.2016 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Представником позивача зазначено, що дії державного виконавця у звязку з не зняттям арешту були незаконними, проте будь-яких доказів оскарження дії чи бездіяльність в позасудовому порядку не надано. Позивач також не звертався з позовом до суду про визнання дій державного виконавця протиправними, скасування арешту чи виключення майна з опису.

В той же час, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.04.2016 року по справі № 826/23341/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_7 Лізинг» до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_8, за участю третіх осіб - Товариства з обмеженою відповідальністю «Каменяр», фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, про визнання протиправними дій, скасування арешту та виключення майна з опису у звязку з тим, що майно, на яке накладено арешт - мобільна щокова дробарка Terex Pegson XA 400, 2008 р.в., належить йому, а не боржникові - ТОВ «Каменяр», у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі (рішення суду в апеляційному порядку оскаржене не було).

Згідно ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Правова позиція щодо стягнення в даній справі безпідставно отриманих грошових коштів ТОВ «Каменяр» на підставі ст. 1212 ЦК України, суперечать позиції останнього, зазначеній в рішенні Господарського суду Хмельницької області від 05.09.2016 у справі № 924/718/16 за позовом ФОП ОСОБА_5 до ТОВ «Каменяр» про стягнення 97 611,35 грн. Згідно якої, клопотання про зупинення провадження у справі № 924/718/16 ТОВ «Каменяр» мотивувало тим, що рішенням у справі № 903/422/16 було встановлено факт отримання ФОП ОСОБА_5 100 000,00 грн. в рахунок оплати заборгованості.

В подальшому 22.03.2016 року ТОВ «Каменяр» сплатило ФОП ОСОБА_5 кошти в розмірі 300 000,00 грн. (що підтверджено розпискою від 22.03.2016 року).

Зі змісту дослідженої в судовому засіданні розписки слідує, що кошти були сплачені в якості заборгованості по Договору поставки № 936 від 05.04.2013 року, що підтверджено Претензією № 765 від 08.02.2016 року, з якою ТОВ «Каменяр» погодилося в повному обсязі.

Претензією № 765 від 08.02.2016 року нараховано збитки (упущену вигоду) на підставі п. 5.3 Договору, згідно якого сплата неустойки (пені) не звільняє жодну із сторін від обовязків погасити свою заборгованість перед іншою Стороною за передані у власність (поставлені) за цим Договором товари та від обовязку повністю відшкодувати протилежній стороні усі збитки (у тому числі й упущену вигоду), завдані невиконанням (неналежним виконанням) своїх грошових зобовязань, у звязку з невиконанням рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.02.2015 року.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», розяснено, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати визнання пред'явленої претензії, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Тобто, сплата коштів, що підтверджується наданими розписками і є вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу та підтверджує існування зобовязальних відносин між сторонами.

Головним бухгалтером ТОВ «Каменяр» були надані пояснення, що кошти у розмірі 100 000,00 грн. та 300 000,00 грн. видавались ним в ранці під конкретну підставу, яка зазначена у видатковому касовому ордері - сплата по Договору 936 від 05.04.2013 р., який підписано керівником.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Оформлення ТОВ «Каменяр» видаткових касових ордерів не відповідає застосуванню скаржником до спірних відносин і норм ст. 1212 ЦК України. Так, добровільне оформлення видаткових ордерів на передачу коштів із зазначенням в цих ордерах, як реквізитів, даних, що ідентифікують передані кошти, їх розмір тощо, всупереч норм вказаної статті (безпідставне набуття права власності на чуже майно) свідчить про вчинення правочину з передачі шляхом оформлення згаданих вище видаткових ордерів, та відповідно виникнення між цими сторонами цивільних правовідносин (ст. 11 ЦК України). Вчинення ж правочину суперечить положенням щодо безпідставності набуття на нього права (ст. 1212 ЦК України).

Наведена позиція підтверджується Постановою Судової палати у цивільних та господарських спорах від 02.10.2013 року №6-88цс13.

Згідно зі ст.111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони не заперечували факт вчинення ними конклюдентних дій, що спрямовані на виконання погоджених між ними зобовязань. Так, у постановах Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі №3-38гс14 і від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14 висловлено позицію про те, що за змістом статті 241 ЦК схвалення правочину не залежить від прийняття юридичного рішення про таке схвалення, підтвердженням схвалення правочину можуть бути дії з його виконання, вчинені особою, в інтересах якої його укладено; схвалення може також відбутися у формі мовчазної згоди чи у вигляді певних поведінкових актів (конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати).

Виходячи із системного аналізу зазначених вище законодавчих норм, право вимоги повернення безпідставно отриманих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України не виникає у звязку наявність зобовязально права в даних правовідносинах.

Згідно зі ст. 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України, передбачено умови підтвердження виконання зобов'язання, згідно яких, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Згідно наявних в матеріалах справи письмових пояснень представника ФОП ОСОБА_5 ОСОБА_6, яким безпосередньо були отримані кошти, розписки від 08.02.2016 та 22.03.2016 були видані ним на вимогу заступника директора ТОВ «Каменяр» ОСОБА_9 на підтвердження виконання зобовязань по Претензії № 765 від 08.02.2016 року по Договору № 936 від 05.04.2013. Вказані розписки були видані ним саме на підставі ч.1 ст. 545 ЦКУ як підтвердження виконання договірних зобовязань.

Дослідивши природу правовідносин, колегія суддів зазначає, що в даному випадку, видача розписок та їх отримання, підтверджує наявність договірних відносин та існування зобовязального права, що свідчить про прийняття кожним із сторін відповідних зобов'язань згідно яких ТОВ «Каменяр» зобов'язався повернути заборгованість, а ФОП ОСОБА_5 прийняв виконання зобовязань.

Посилання позивача на той факт, що рішенням Господарського суду Хмельницької області від 26.02.2015 року по справі № 924/1925/14, встановлено відсутність правових підстав для набуття грошових коштів у розмірі 400 000,00 грн., не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки Претензія № 765 від 08.02.2016 року (вимоги якої ТОВ «Каменяр» було задоволено) була виставлена у звязку з невиконанням рішення Господарського суду Хмельницької області № 924/1925/14. Зазначене унеможливлює дослідження даних правовідносин Господарським судом Хмельницької області у справі № 924/1925/14 та застосування ч.3 ст. 35 ГПК України, оскільки обставини щодо сплати 400 000,00 грн. не встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили.

Зазначений згідно Претензії № 765 від 08.02.2016 року розрахунок заборгованості (в тому числі її розмір, методика визначення та підстава нарахування) на момент оплати Позивачем не заперечувався та неоспорювався.

Також, сторонами не заперечується, що не є предметом розгляду даної справи правовідносини, що виникають та врегульовуються ст. 230 ГК України, ст.631, 625, 549, ЦК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що зазначений згідно Претензії № 765 від 08.02.2016 року розрахунок заборгованості в розмірі 400000,00 грн., яку ТОВ «Каменяр» сплачено з значенням відповідної правової підстави в первинних документах та регістрах бухгалтерського обліку, не був предметом розгляду справи № 924/1925/14.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин у вигляді визнання претензії та сплати коштів, отриманні розписки є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України, а також шляхом вчинення конклюдентних дій, що спрямовані на виконання погоджених між ними зобовязань.

Набуття однією зі сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не вважається безпідставним.

З огляду на вищевикладене, для застосування статті 1212 ЦК України немає підстав, оскільки правовідносини сторін регулюються нормами зобовязального права, які застосовуються до окремих видів угод.

Водночас, враховуючи предмет спору, та відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України та стягнення коштів, позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій також не підлягають задоволенню.

Окрім того, на виконання ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 29.09.2016 року Чемеровецьким відділенням Городоцькою ОДПІ надано податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку ТОВ "Каменяр" за перший квартал 2016 року (форма 1 ДФ) з якого вбачається виплачена останнім сума доходу в розмірі 690236,86 грн. (а.с. 41-42 у т.2).

Таким чином, позивач добровільно визнав та сплатив грошові кошти в сумі 400 000 грн. згідно претензії № 765 від 08.02.2016 року на суму 700 000 грн. та договору № 936 від 05.04.2015 року про що ним відображено у податкових накладних за відповідний період.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення (ч.2 ст.103 ГПК України).

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 підлягає задоволенню, рішення місцевого суду, відповідно до ст.ст.103 та 104 ГПК України, - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення господарського суду Волинської області від 02.08.2016р. у справі № 903/422/16 задоволити.

Рішення господарського суду Волинської області від 02.08.2016р. у справі № 903/422/16 скасувати.

Прийняти нове рішення. В позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Каменяр" (31600, Хмельницька обл., Чемеровецький район, смт. Чемерівці, вул. Щорса, будинок 2) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (45614, Волинська обл., Луцький район, с.Смолигів, вул.Польова, буд.6, код НОМЕР_1; р/р 01 в ЖРУ ПАТ "ОСОБА_7 інвестицій та заощаджень", МФО 380281) 6965 грн. 00 коп. (шість тисяч девятсот шістдесят пять грн. 00 коп.) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Волинської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 903/422/16 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Мамченко Ю.А.