РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2016Справа № 910/15365/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом державного підприємства «Український державний центр радіочастот» (далі - Підприємство) до приватного акціонерного товариства «СІ-ЕС-ТІ-ІНВЕСТ» (далі - Товариство) про стягнення 39 618,91 грн.,

за участі представників:

позивача: Кононенко О.В. за довіреністю від 23 грудня 2015 року № 80/05.1-7/15562;

відповідача: не з'явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2016 року Підприємство звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 1 лютого 2015 року між ним та Товариством був укладений договір № 20280935, на виконання якого позивач виконав за період з грудня 2015 року по липень 2016 року роботи, пов'язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів, на загальну суму 35 955,36 грн. Оскільки відповідач взяте на себе за вказаним договором зобов'язання з оплати вказаних робіт не виконав, Підприємство, посилаючись на статті 526, 527, 530, 610, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 193, 216, 230, 231 та 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просило суд стягнути з Товариства вищезазначену суму основного боргу, а також 3 384,64 грн. пені та 278,91 грн. трьох процентів річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 серпня 2016 року порушено провадження у справі № 910/15365/16. Розгляд даної справи призначено судом на 15 вересня 2016 року.

Ухвалою суду від 15 вересня 2016 року розгляд справи відкладено на 6 жовтня 2016 року.

20 вересня 2016 року через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від Підприємства надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 31 641,12 грн. основного боргу, 4 016,19 грн. пені та 336,17 грн. трьох процентів річних. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Ухвалою суду від 6 жовтня 2016 року продовжено строк розгляду даного спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 27 жовтня 2016 року.

26 жовтня 2016 року Підприємство через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва подало заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просило суд стягнути з відповідача 31 641,12 грн. основного боргу за період з грудня 2015 року по травень 2016 року та за серпень 2016 року, а також 3 600,68 грн. пені, 346,02 грн. трьох процентів річних та інфляційні втрати в розмірі 320,49 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що дана заява позивача не може бути розглянута по суті у даній справі в частині стягнення інфляційних втрат з огляду на наступне.

Передбачені частиною 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною 3 статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (у бік збільшення або зменшення) кількісних показників, в яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір (пункт 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова).

Судом встановлено, що в прохальній частині позовної заяви Підприємства була відсутня вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат, а тому дана вимога фактично є новою позовною вимогою і не може бути розглянута судом по суті в рамках даної справи. У зв'язку із цим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви у цій частині. Водночас, в іншій частині дана заява прийнята судом до розгляду.

Слід також зазначити, що Підприємство при цьому не позбавлене права звернутися з відповідним окремим позовом до господарського суду в загальному порядку.

До початку судового засідання, призначеного на 27 жовтня 2016 року, через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від Підприємства надійшла аналогічна за змістом заява про збільшення розміру позовних вимог. Дана заява також прийнята судом до розгляду лише в частині заявлених вимог про стягнення основного боргу, пені та трьох процентів річних. У задоволенні заяви в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат відмовлено.

Під час судового засідання 27 жовтня 2016 року представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з урахуванням останньої заяви про збільшення розміру позовних вимог, посилаючись на обставини та факти, викладені в позові.

Відповідач у призначені судові засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи із зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив.

Відповідно до статті 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 Постанови.

Ухвали суду про порушення провадження у даній справі від 25 серпня 2016 року, про відкладення розгляду справи від 15 вересня 2016 року та від 6 жовтня 2016 року надіслані відповідачу за адресою, вказаною в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми відповідач завчасно та належним чином був повідомлений про місце, дату та час судових засідань. Крім того, йому надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих Підприємством документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1 лютого 2015 року між сторонами було укладено договір № 20280935, за умовами якого Підприємство зобов'язалось виконати роботи, пов'язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів, а також виявленням та усуненням дії джерел радіозавад роботі радіоелектронних засобів, а Товариство - прийняти та оплатити вказані роботи.

Даний правочин підписано повноважними представниками сторін та скріплено їх печатками. Строк дії даного договору - 1 календарний рік з дати його підписання, який вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення строку його дії не надішле іншій стороні письмове повідомлення про свій намір припинити дію вказаного правочину (пункти 6.1, 6.2 цієї угоди).

Відповідно до пункту 3.1 даного договору ціна робіт визначається на підставі затверджених у встановленому порядку «Тарифів на роботи (послуги)», розрахунок яких наведений у додатках до даного правочину.

Пунктами 3.2, 3.3 вказаної угоди встановлено, що виконання робіт підтверджується відповідними актами, підписаними обома сторонами, які Підприємство, після закінчення робіт, разом з оформленими рахунками надсилає на адресу Товариства до кінця місяця, протягом якого виконувались роботи.

Розрахунки між сторонами за проведені роботи здійснюються шляхом перерахування на розрахунковий рахунок суми, вказаної у платіжному документі, не пізніше 25 числа місяця, наступного за тим, в якому був виставлений (оформлений) рахунок (пункт 3.4 цього правочину).

Судом встановлено, що за період з грудня 2015 року по травень 2016 року та серпень 2016 року Підприємством були виконані, а відповідачем прийняті за вказаним правочином роботи на загальну суму 31 641,12 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних актів виконаних робіт, підписаними обома сторонами, а саме: за грудень 2015 року на суму 4 932,24 грн., за січень 2016 року на суму 4 829,52 грн., за лютий 2016 року на суму 4 622,40 грн., за березень 2016 року на суму 4 314,24 грн., за квітень 2016 року на суму 4 314,24 грн., за травень 2016 року на суму 4 314,24 грн. та за серпень 2016 року на суму 4 314,24 грн.

Однак відповідач всупереч вищенаведеним умовам договору оплату за виконані роботи не здійснив, заборгувавши таким чином позивачу вищевказану суму коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду даного спору в суді Товариство сплатило 8 вересня 2016 року та 18 жовтня 2016 року суму коштів у загальному розмірі 8 628,48 грн. за виконані в червні 2016 року та липні 2016 року роботи. Вартість вказаних робіт позивачем до суми позову (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 20 жовтня 2016 року) включена не була.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 2 статті 837 ЦК України унормовано, що за договором підряду одна сторона зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно з частиною 1 статті 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі (частина 1 статті 853 ЦК України).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частинами 1 та 2 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи те, що сума основного боргу за виконані роботи, яка разом складає 31 641,12 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і Товариство на момент прийняття рішення не надало документів, які б могли свідчити про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимоги Підприємства про стягнення з відповідача вказаної суми, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасної оплати виконаних робіт, позивач, посилаючись на пункти 4.2, 4.3 договору, також просив суд стягнути з Товариства 3 600,68 грн. пені, нарахованої на відповідні суми боргу за актами виконаних робіт з грудня 2015 року по травень 2016 року та серпень 2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пунктів 4.2, 4.3 договору за порушення грошових зобов'язань Товариство сплачує позивачу суму простроченого платежу з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожний день прострочення, починаючи з 26 числа місяця, наступного за місяцем, в якому був виставлений (оформлений) рахунок до повної сплати суми боргу, але не більше, ніж за 180 днів з моменту, коли зобов'язання мало бути виконане.

З огляду на наведене вище суд встановив, що початковим періодом нарахування пені по кожному спірному акту є 26 число місяця, наступного за тим, в якому позивач направив відповідачу рахунок на оплату.

Відтак, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені за обрахований позивачем період з урахуванням частини 6 статті 232 ГК України, умов договору та фактичної дати направлення позивачем рахунків, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача підлягає сума пені в розмірі 2 455,21 грн., з якої: 217,10 грн. - пеня, нарахована згідно акту за грудень 2015 року на суму 4 932,24 грн. за період з 26 серпня 2016 року по 17 жовтня 2016 року; 616,75 грн. - пеня, нарахована згідно акту за січень 2016 року на суму 4 829,51 грн. за період з 26 квітня 2016 року по 9 вересня 2016 року; 590,30 грн. - пеня, нарахована згідно акту за лютий 2016 року на суму 4 622,40 грн. за період з 26 квітня 2016 року по 9 вересня 2016 року; 420,58 грн. - пеня, нарахована згідно акту за березень 2016 року на суму 4 314,24 грн. за період з 26 червня 2016 року по 17 жовтня 2016 року; 420,58 грн. - пеня, нарахована згідно акту за квітень 2016 року на суму 4 314,24 грн. за період з 26 червня 2016 року по 17 жовтня 2016 року; 189,90 грн. - пеня, нарахована згідно акту за травень 2016 року на суму 4 314,24 грн. за період з 26 серпня 2016 року по 17 жовтня 2016 року. У той же час, у задоволенні заявленої позивачем до стягнення пені, нарахованої згідно акту за серпень 2016 року, суд відмовляє, оскільки строк на оплату даного акту настав тільки з 26 жовтня 2016 року, тобто поза обрахованим позивачем періодом.

За таких обставин позовна вимога Підприємства про стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню в межах вищевказаної суми.

Крім того, позивач просив також стягнути з Товариства три проценти річних у розмірі 320,49 грн., нарахованих на суму боргу за актами виконаних робіт з грудня 2015 року по травень 2016 року та за серпень 2016 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд здійснив перерахунок вказаної вимоги на дати та суми, які наведені вище, та встановив, що стягненню з відповідача підлягає сума трьох процентів річних в розмірі 227,55 грн.

Таким чином суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача до Товариства.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «СІ-ЕС-ТІ-ІНВЕСТ» (02154, місто Київ, Русанівський бульвар, будинок 7, ідентифікаційний код 20280935) на користь державного підприємства «Український державний центр радіочастот» (03179, місто Київ, проспект Перемоги, 15 км, ідентифікаційний код 01181765) 31 641 (тридцять одну тисячу шістсот сорок одну) грн. 12 коп. основного боргу, 2 455 (дві тисячі чотириста п'ятдесят п'ять) грн. 21 коп. пені, 227 (двісті двадцять сім) грн. 55 коп. трьох процентів річних, а також 1 307 (одну тисячу триста сім) грн. 06 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 1 листопада 2016 року

Суддя Є.В. Павленко