ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 р. Справа № 917/1336/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд", 51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Сучкова, 115

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Арт", 39631, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Київська. 64

про стягнення грошових коштів у сумі 68399,85 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники сторін 24.10.2016:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

Представники сторін 01.11.2016 р.:

від позивача: відсутні

від відповідача: відсутні

В судовому засіданні 24.10.2016 р. було оголошено перерву до 01.11.2016 р. для надання можливості сторонам подати додаткові докази по справі, про що представники сторін були повідомлені під розписку (а.с. - 90).

Суть справи: розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 68399,85 грн. заборгованості за договором №1413 від 17.03.2014 р. з яких: основний борг - 52653,90 грн.; штраф - 6905,77 грн.; пеня - 8124,25 грн.; 3 % річних - 715,93 грн.

Позивач 05.09.2016 р. надіслав на адресу суду клопотання про припинення провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 52653,90 грн у зв'язку з тим, що після порушення провадження у справі відповідач оплатив вказану суму основного боргу, що підтверджується платіжним дорученням №676 від 29.08.2016 р. В зв'язку з викладеним, позивач вказує, що предмет позову в даній частині відсутній. В частині стягнення пені, штрафу та 3% річних позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач проти позовних вимог в частині стягнення штрафу, пені та 3% річних заперечує, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях до нього. Зокрема зазначає, що конфліктна ситуація по оплаті продукції виникла з вини позивача в наслідок порушення умов договору про співпрацю та зазначає про недопустимість одночасного стягнення пені та штрафу; вказує, що пеню позивач повинен був нараховувати в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив:

17.03.2014 р. між сторонами був укладений дистриб'юторський договір №1413 від (а.с. - 14-20), згідно умов якого дистриб'ютор (відповідач) в строки і на інших умовах, встановлених даним договором зобов'язується купувати у постачальника (позивача) і реалізовувати продукцію третім особам, місцезнаходження яких є територія реалізації продукції дистриб'ютора, в подальшому регіонального замовника, а також нести обов'язки, визначені вказаним договором (п. 1.2 Договору).

Згідно п. 6.4 Договору оплата продукції проводиться дистриб'ютором безготівковим розрахунком, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата за продукцію вважається виконаною з моменту надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Відповідно до п. 6.4 Договору, дистриб'ютор проводить оплату за продукцію з відстрочкою платежу до 30 календарних днів від дати, яка вказана в накладній на поставлену партію продукції, при цьому товарний кредит не повинен перевищувати 700000,00 грн.

Пунктом 11.3 Договору визначено, що за порушення термінів оплати, які вказані в п. 6.4 даного договору, дистриб'ютор сплачує постачальнику штраф у розмірі 7% вартості неоплаченої продукції, а також пеню в розмірі 0,1% вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочки, а також позбавляється права відстрочки платежу на наступний місць. Крім того, відповідно до п. 2 Додаткової угоди від 14.04.2016 року до Договору № 1413 від 17.03.2014 року, за порушення строків оплати, Дистриб'ютор сплачує Продавцю штраф у розмірі 7% вартості неоплаченої продукції, а також пеню у розмірі 0,1% вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення.

Договір вступає в силу з моменту його підписання. Строк дії до 31.12.2014 р. Якщо жодна із сторін за 10 календарних днів до закінчення строку дії Дистриб'юторського договору не заявить письмово про закінчення дії даного дистриб'юторського договору, він вважається продовженим на той же термін. По закінченню чергового терміну пролонгації чи закінчення дії дистриб'юторського договору проводиться в такому ж порядку.

За даними сторін, на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду справи даний договір чинний.

Як зазначає позивач, 14.04.2016 року в межах вищевказаного Договору ним було здійснено постачання продукції на загальну суму 99 153,90 грн., що підтверджується видатковою накладною № 914 від 14.04.2016 року (а.с.- 22-24) та довіреністю № 4 від 13.04.2016 року (а.с. -25), на підставі якої здійснювалось прийняття товару представником Відповідача.

У відповідності до умов Додаткової угоди від 14.04.2016 року (Додаток № 17 до Договору № 1413 від 17.03.2014 року, а.с. - 21) відвантаження посуду емальованого у квітні 2016 року здійснюється з відстроченням платежу до 30 календарних днів від дати зазначеної у накладній на відвантажену продукцію. Отже, враховуючи те, що 14.04.2016 року відвантажено продукцію, строк оплати, з урахуванням ч. 5 ст. 264 ЦК України, вважається таким, що настав 16.05.2016 року.

Однак, за даними позивача, відповідач не виконав свої зобов'язання належним чином, зокрема, не здійснив кінцевий розрахунок за постачену продукцію в обумовлений між сторонами строк. Так, відповідачем в період з 16.05.2016 року по 18.08.2016 року перераховано грошові кошти у розмірі 46 500,00 грн., про що свідчать банківські виписки (а.с. - 26-34), а саме: від 16.05.2016 року на суму 500,00 грн.; від 24.05.2016 року на суму 500,00 грн.; від 09.06.2016 року на суму 500,00 грн.; від 08.07.2016 року на суму 2 000,00 грн.; від 15.07.2016 року на суму 1 000,00 грн.; від 27.07.2016 року на суму 9 000,00 грн.; від 03.08.2016 року на суму 7 000,00 грн.; від 15.08.2016 року на суму 6 000,00 грн.; від 17.08.2016 року на суму 20 000,00 грн.

Таким чином, станом на 18.08.2016 року, заборгованість Відповідача за поставлену продукцію становить: 99 153,90 грн. - 46 500,00 грн. = 52 653,90 грн.

З матеріалів справи слідує, що 01.08.2016 року на адресу відповідача позивачем направлено лист вих. № 29-03-01 від 29.07.2016 року, який отриманий ним 05.08.2016 року, з вимогою здійснити кінцевий розрахунок за отриманий товар, який фактично залишений без належного реагування.

З огляду на те, що відповідач не виконав свої зобов'язання та порушив умови Договору, позивач вважає, що дана обставина є підставою для застосування штрафних санкцій у вигляді штрафу та пені, розмір та порядок застосування якої передбачено умовами Додаткової угоди від 14.04.2016 року до Договору № 1413 від 17.03.2014 року, а також 3% річних передбачених ст. 625 ЦК України.

Враховуючи, що відповідач належним чином та у встановлений договором строк зобов'язання з оплати не виконав, позивач вважає свої права порушеними та просить стягнути з відповідача 6905,77 грн. штрафу, 8124,25 грн пені та 715,93 грн. 3 % річних ( з врахуванням заяви про припинення провадження у справі в частині оплати суми основного боргу).

При винесенні рішення суд виходив з наступного:

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, за яким в силу ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору (зокрема, сплата суми боргу). Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе у разі, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи (п.4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

У звязку з тим, що відповідач після звернення до суду з позовом погасив основну заборгованість за дистриб'юторським договором №1413 від 17.03.2014 р. на суму 52653,90 грн. провадження у справі в цій частині позовних вимог підлягає припиненню.

Щодо одночасного стягнення пені та штрафу, суд зазначає наступне:

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 11.3 визначено, що за порушення термінів оплати, які вказані в п. 6.4 даного договору, дистриб'ютор сплачує постачальнику штраф у розмірі 7% вартості неоплаченої продукції, а також пеню в розмірі 0,1% вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочки, а також позбавляється права відстрочки платежу на наступний місяць.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за дистриб"ютерським договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 21.10.2015 р. у справі №6-2003цс15 та постанові Вищого господарського суду України від 17.05.2016 р. по справі №917/521/15.

Отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу слід відмовити.

Судом перевірено методику розрахунку пені з використанням калькулятора АІЦ "Ліга" та з огляду на приписи Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" та встановлено, що позивачем правильно здійснено нарахування пені за період з 17.05.2016 р. по 18.08.2016, в зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 8124,25 грн пені підлягають задоволенню. Таким чином заперечення відповідача щодо нарахування пені в розмірі більшому ніж подвійна ставка НБУ України є необґрунтованими.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Судом перевірено правильність 3% річних; за результатами розрахунку суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення 3% річних у сумі 715,93 грн.

Заперечення відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що конфліктна ситуація по оплаті продукції виникла з вини позивача в наслідок порушення умов договору про співпрацю судом до уваги не беруться, оскільки вказані твердження не підтвердженні жодними доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, зясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судовий збір розподіляється між сторонами відповідно до ст.49 ГПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 32, 33,43,49, п. 1-1, ч. 1 ст. 80, ст. 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Припинити провадження у справі в частині стягнення 52653,90 грн основного боргу.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Арт" (39631, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Київська, 64) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд" (51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Сучкова, 115) - 8124,25 грн. пені, 715,93 грн 3% річних та 178,10 грн. судового збору.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити в задоволенні.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03.11.2016 р.

Суддя Н.Г.Гетя