ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року Справа № 915/898/16

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi ОСОБА_1,

секретаря судового засідання Долгової А.О.,

представника прокуратури: ОСОБА_2, посвідчення №034811 від 05.08.2015,

представника позивача: не зявився,

представника відповідача-1: ОСОБА_3- директор, наказ №1346-к від 31.10.2011,

представника відповідача-2: ОСОБА_4, довіреність №1 від 29.08.2016,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області (55213, Миколаївська обл., м.Первомайськ, вул.Івана Виговського, 18) в інтересах Держави в особі Міністерства освіти і науки України (01135, м.Київ, пр.-т Перемоги, 10),

до відповідачів:

1. Професійно-технічного училища №17

(55401, Миколаївська обл., Братський р-н, смт.Братське, вул.Вороніна, 20А),

2. Селянська спілка приватних паїв Куйбишева

(55424, Миколаївська обл., Братський р-н, с.Новомарївка),

про: визнання недійсним на майбутнє договору №5 від 27.01.2016 про спільний обробіток земельної ділянки, укладений між ПТУ №17 та ССПП Куйбишева та зобовязання ССПП Куйбишева звільнити займану ним земельну ділянку державної форми власності площею 92 га, яку вона займає на підставі договору №5 від 27.01.2016,

в с т а н о в и в:

Керівник Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області звернувся до суду в інтересах Держави в особі Міністерства освіти і науки України з позовом до Професійно-технічного училища №17 та Селянська спілка приватних паїв Куйбишева про визнання недійсним на майбутнє договору №5 від 27.01.2016 про спільний обробіток земельної ділянки, укладений між ПТУ №17 та ССПП Куйбишева та зобовязання ССПП Куйбишева звільнити займану ним земельну ділянку державної форми власності площею 92 га, яку вона займає на підставі договору №5 від 27.01.2016.

В обґрунтування своїх вимог прокуратура у позовній заяві (а.с.3-14) та додаткових поясненнях (а.с.100-103) посилається на те, що Договір про спільний обробіток земельної ділянки №5 від 27.01.2016 укладено усупереч вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним з наступних підстав. Згідно зі ст.1 Закону України Про управління обєктами державної власності управління об'єктами державної власності здійснюється Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Відповідно до п.20 ч.1 ст.6 Закону уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань погоджують підприємствам, установам, організаціям, що належать до сфери їх управління, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, повноваження з управління корпоративними правами держави яких він здійснює, договори про спільну діяльність, договори комісії, доручення та управління майном, зміни до них та контролюють виконання умов цих договорів. Постановою КМУ №296 від 11.04.2012 затверджено Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном. Згідно п.4 вказаної Постанови, орган управління подає в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України узгоджений проект рішення щодо погодження укладення договору разом з документами, зазначеними в абзацах четвертому шостому пункту 3 цього Порядку. Однак, керівництво ПТУ №17 не зверталося до Міністерства освіти і науки України з питань щодо погодження укладення вищевказаного договору, а в подальшому проект не узгоджувався і не погоджувався. Тільки 22.03.2016 керівництво ПТУ №17 звернулося до Міністерства освіти і науки України щодо можливості укладення такого договору, на що училище отримало мотивовану відмову Міністерства та в порушення законодавства до цього часу заходів до усунення порушень не вжило. Зміст погоджених сторонами спірного договору умов свідчить, що ССПП Куйбишева має право самостійно господарювати на землі, а ПТУ №17 фактично усунулося від права самостійного господарювання на земельній ділянці. Прокуратура зазначає, що право на обробку землі та збір врожаю, передбачене умовами спірного договору, являє собою реалізацію правомочностей землекористувача щодо володіння та користування, які, згідно до ст.92 Земельного кодексу України, складають титул права постійного користування. Право володіння та користування, як правомочності, що належить землекористувачеві згідно положень ст.92 Земельного кодексу України, за умовами спірного договору реалізується не землекористувачем - ПТУ №17, а ССПП Куйбишева, шляхом самостійного господарювання на землі, тобто обробки землі та збору врожаю. Право самостійного господарювання як право, надане ч.1 ст.95 Земельного кодексу України саме землекористувачеві, згідно умов спірного договору використовується не землекористувачем, якому належить земельна ділянка на праві постійного користування, а ССПП Куйбишева, що суперечить вимогам вказаної норми права. Прокуратура вважає, що договір №5 від 27.01.2016 не відповідає вимогам ст.ст. 92, 95 Земельного кодексу України, вказує на те, що земельна ділянка, яку використовує ССПП Куйбишева не належить йому на жодному з передбачених чинним законодавством титулів праві власності чи праві оренди, отже, землекористування здійснюється ССПП Куйбишева за відсутності законодавчо визначеної підстави. Таким чином, використання ССПП Куйбишева земельної ділянки, наданої на праві постійного користування ПТУ №17, як спеціальному субєкту, суперечить положенням до ч.1 ст.31 Земельного кодексу України. Використання для сільгоспвиробництва земельної ділянки, наданої ПТУ №17 для наукових цілей (згідно цільового призначення, вказаного в розпорядженні Братської РДА), порушує принцип цільового використання землі.

За приписами ч.7.ст.8 Закону України Про професійно-технічну освіту, до повноважень міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані професійно-технічні навчальні заклади, відноситься розпорядження державним майном, що перебуває у користуванні підпорядкованих професійно-технічних навчальних закладів. Розпорядження державним майном земельними ділянками, що надані ПТУ №17 на праві постійного користування, відповідно до ч.7 ст.8 Закону України Про професійно-технічну освіту, відноситься до компетенції Міністерства освіти і науки України як органу виконавчої влади, якому підпорядковане училище. Позивач вказує на те, що ПТУ №17 за оспорювальним договором розпорядилося земельною ділянкою, якою згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою має право лише користуватися, а отже відбулось розпорядження земельною ділянкою неповноважним субєктом (ПТУ №17, замість Міністерства освіти і науки України).

Укладення директором училища договору №5 від 27.01.2016 про спільний обробіток земельної ділянки державної форми власності площею 92 га з ССПП Куйбишева, на підставі якого останньому фактично передано право користування землею усупереч цільового призначення, повинно було відбутись лише за погодженням з органом державної влади, уповноваженим на управління таким майном Міністерством освіти і науки України. Міністерство освіти і науки України у своєму листі від 14.06.2016 висловило свою позицію щодо укладення таких договорів. У листі заступника міністра вказано, що укладення договорів про спільний обробіток землі може призвести до передачі земель у приховану оренду та їх використання за нецільовим призначенням, що є неприпустимим. Однак, адміністрація ліцею діяла усупереч позиції головного розпорядника державного майна.

Незаконне користування ССПП Куйбишева обєктом права власності українського народу землею, як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, порушує інтереси останньої в особі Міністерства освіти і науки України, як головного розпорядника державним майном, що перебуває у користуванні підпорядкованих професійно-технічних навчальних закладів.

В силу вказаних порушень, прокуратура вважає, що спірний договір має бути визнаний недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України. Крім того, прокуратура вважає, що спірний договір є удаваним, вчиненим сторонами для приховання іншого правочину, а саме - договору оренди, укладання якого суперечить приписам ч.1 ст.92 Земельного кодексу України, тому спірний договір має бути визнаний недійсним у відповідності до ст.235 ЦК України.

Позивачем Міністерством освіти і науки України у направлених суду поясненнях за вих.№9/1-11-231-16 від 01.09.2016 (а.с.67-68), в яких заявлені позовні вимоги підтримує повністю, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам законодавства.

Відповідач-1 - Професійно-технічне училище №17 у відзиві по суті позовної заяви (а.с.56-58) проти позовних вимог заперечує та зазначає, що на підставі акту на право постійного користування землею Серія МК №034 від 26.06.1997, ПТУ №17 на праві постійного користування належить 213,1 га ріллі, які училищу треба обробити. Наявна сільськогосподарська техніка (5 тракторів) значно застаріла та часто виходить із ладу, та тактори МТЗ-80-1992 р.в.; ЮМЗ-6 1990 р.в.; Т-16 1988 р.в.; Т-40 1989 р.в., Т-150 1991 р.в. Термін корисного використання цих тракторів закінчився; запчастини до них придбати неможливо, так як вони не випускаються в Україні. Щороку в середньому на ремонт тракторів училище витрачає до 30000,00 грн. Відсутній в училищі і комбайн, збирати урожай немає чим. Збирання урожаю проводиться за рахунок спонсорської допомоги комбайном партнера по спільному обробітку землі. В ПТУ №17 немає учбового господарства, відсутній штатний розпис працівників, які б обробляли землю. Для обробітку земельної ділянки треба постійно відволікати від навчального процесу майстрів виробничого навчання. 50 га училище обробляє виключно самостійно наявною сільськогосподарською технікою. На придбання паливно-мастильних матеріалів на рік виділяється згідно з кошторисом 37000,00 грн., що вистачає для обробітку тільки 50 га. Тому виникла необхідність у спільній діяльності. Згідно договорів №5 та №6 у спільна діяльність з обробітку землі дає можливість учням відповідача-1 навчатися на новій сільськогосподарській техніці, якою користуються партнери училища. Вони також надають місця для працевлаштування та проходження виробничої практики учням за наступними професіями: Тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва, слюсар з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування, Бджоляр, тракторист. Відповідач-1 ввважає, що земля, яка знаходиться в спільному обробітку, буде вчасно та якісно оброблятися за новими технологіями вирощування сільськогосподарських культур, будуть вноситись добрива, проводитися меліоративні роботи, що значно підвищить урожайність, а училище зможе здійснювати навчання учнів та отримувати кошти від спільної діяльності, необхідні для покращення навчально-виховного процесу.

Відповідач-2 Селянська спілка приватних паїв Куйбишева у відзиві (а.с.104-105) проти позовних вимог також заперечує з наступних підстав:

- посилання позивача на порушення вимог Закону України Про управління обєктами державної власності та Постанови КМУ №296 від 11.04.2012, при укладені спірного договору, є безпідставними, оскільки зазначена Постанова постановлена відповідно до п.п. л п.18.ч.2 ст.5 Закону України Про управління обєктами державної власності, однак згідно ч.2 ст.3 зазначеного Закону дія цього Закону не поширюється на управління обєктами власності Українського народу, визначеними ч.1 ст.13 Конституції України, тобто не поширюється на земельні правовідносини;

- посилання позивача на невідповідність спірного договору вимогам ст.92, 95 Земельного кодексу України є безпідставними, оскільки зазначені норми не містять жодної заборони щодо здійснення на земельній ділянці, переданій в постійне користування, спільної діяльності. За таких обставин спірний договір було укладено у відповідності до вимог ст.19 Конституції України, та ст.ст. 626, 628 Цивільного кодексу України;

- посилання позивача на незаконність користування ССПП Куйбишева земельною ділянкою через те, що зі змісту глави 15 Земельного кодексу України вбачається, що земельні ділянки можуть бути надані у користування лише на праві оренди, або на праві постійного користування, є також безпідставними, оскільки внеском ПТУ №17 за спірним договором є не самі земельні ділянки, а право доступу до них та їх обробки, у звязку із чим право власності на плоди, продукцію та доходи від користування цими земельними ділянками мають обидві сторони;

- послання позивача про порушення цільового призначення зазначеної земельної ділянки є безпідставними, оскільки згідно п.3.4. спірного договору ССПП Куйбишева зобовязалось надавати учням місця для виробничого навчання та проходження виробничої практики, надавати наявну сільськогосподарську техніку для ознайомлення, і свій обовязок виконує в повному обсязі. Крім того, за умови наявності у розпорядженні ПТУ №17 застарілого парку сільськогосподарської техніки, спірний договір надає можливість учням проходити виробничу практику на нових зразках техніки, що з одного боку сприяє у отриманні учнями навичків роботи на нових зразках техніки, а з іншого боку дозволяє ПТУ №17 забезпечити виконання завдань, передбачених ст.3 Закону України Про професійно-технічну освіту;

- при формулюванні твердження про те, що за приписами ч.7 ст.8 Закону України Про професійно-технічну освіту розпорядження земельними ділянками, що надані на праві постійного користування професійно-технічним навчальним закладам, відносяться до компетенції Міністерства освіти та науки України, позивачем не враховано, що згідно чинного законодавства сфера земельних відносин регулюється виключно Конституцією, Земельним кодексом України та прийнятими на їх основі нормативними актами;

- щодо недійсності спірного договору в силу ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України відповідач-2 зазначає, що спірний правочин є договором про спільну діяльність, а не оренди, оскільки при укладанні договору сторонами була визначена певна спільна мета, їх права та обовязки, вклади кожного учасника тощо. Умови спільного договору про строковість, платність та отримання у користування певної земельної ділянки, є елементами договору про спільний обробіток земельних ділянок, наявність яких не змінює правової природи такого правочину, адже можливість самостійного визначення змісту договору його сторонами є однією із форм реалізації принципу свободи договору, при якому контрагенти, які є самостійними субєктами господарювання, врахували вимоги імперативних норм щодо змісту договору, а також погодили всі його істотні умови. Крім того, укладаючи спірний договір сторони мали необхідний для цього обсяг цивільної дієздатності, який визначено законом, установчими документами (статутом), особи, які підписали договір, були наділені відповідними повноваженнями, тому відсутні підстави для визнання договору недійсним.

Під час розгляду справи, представники сторін підтримали доводи, викладені у позові та запереченнях проти позову.

У судовому засіданні 31.10.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

При прийнятті рішення судом взято до уваги наступне.

Відповідно до п.1.1. Статуту (нова редакція) Професійно-технічного училища №17, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України №661 від 29.05.2014, Професійно-технічне училище №17 є підпорядкованим Міністерству освіти і науки України державним професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня, що забезпечує реалізацію права громадян на здобуття професійно-технічної та повної загальної середньої освіти. Училище здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації, як правило, з числа випускників загальноосвітніх навчальних закладів на основі базової чи повної загальної середньої освіти, а також професійно-технічне навчання, перепідготовку та підвищення кваліфікації непрацюючих робітників і незайнятого населення. Училище може здійснювати допрофесійну підготовку учнів загальноосвітніх навчальних закладів, проваджувати діяльність щодо розвитку здібностей молоді та поглиблення знань з окремих навчальних предметів професійного спрямування (а.с.24-33).

Згідно до розпорядження Братської районної державної адміністрації Миколаївської області №35-р від 28.02.1996, ПТУ №17 було надано в постійне користування для навчальних цілей земельну ділянку площею 213,1 га, яка фактично ними використовується (а.с.42).

Відповідно до Державного акта на право постійного користування землею Серія МК №034 від 26.06.1997 ПТУ №17 надано у постійне користуванні 213,1 га землі в межах згідно з планом землекористування. Землю надано у постійне користування для навчальних цілей (а.с.43-47).

27.01.2016 між ПТУ №17 (відповідач-1 у справі) та ССПП Куйбишева (відповідач-2 у справі) укладено договір про спільний обробіток земельної ділянки №5 (надалі Договір №5), предметом якого є спільний обробіток земельної ділянки площею 92 га, яка знаходиться в постійному користуванні ПТУ №17 згідно Державного акту з метою виробництва сільськогосподарської продукції в процесі виробничого навчання (а.с.199-201).

Оригінал зазначеного договору оглянуто судом у судовому засіданні 31.10.2016 (а.с.19-20).

Згідно п.1.1 Договору №5 сторони зобовязуються спільно обробляти земельну ділянку, площею92 га, яка знаходиться в постійному користуванні відповідача-1.

Відповідно п.п.1.3, 1.4, 1.5 Договору №5, сторони зобовязуються використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням; земельна ділянка надається на умовах спільного обробітку терміном на 5 (пять) років з метою якісного проведення виробничого навчання учнів училища. ССПП Куйбишева має право самостійно господарювати на землі, дотримуючись агротехнології та склавши план сівозміни на 5 років з метою раціонального використання земельної ділянки.

Відповідачами надано суду План сівозмін на 2016-2010 роки, який підписаний обома відповідачами (а.с.214).

Відповідно до п.2.1. Договору №5, ПТУ №17 має право на отримання від ССПП Куйбишева своєї частки прибутку за цим договором, а саме: 25% від зібраної продукції на рік в матеріальній формі від отриманого урожаю, але не менше 1500,00 грн. за 1 га; в грошовій з розрахунку 1500,00 грн. за 1 га.

Пунктом 2.2. Договору №5 встановлено, що ПТУ №17 має право щорічно вибирати форму оплати та повідомляти про це ССПП Куйбишева за місяць до збирання врожаю.

Між відповідачем-1 та відповідачем-2 було підписано акт звіряння розрахунків за доходи від сумісної діяльності на суму 138000,00 грн. станом на 01.10.2016. У судовому засіданні 31.10.2016 судом було оглянуто оригінал вказаного документу (а.с.120).

Пунктом 2.3 Договору №5 сторони передбачили надання ССПП Куйбишева спонсорської допомоги у формі обробітку, посіву та збирання сільгосппродукції на ділянці площею 42 га, що обробляє самостійно училище.

04.07.2016 між відповідачами укладено Угоду на виконання робіт зі збирання озимого ячменю комбайнами відповідача-2 в якості спонсорської допомоги училищу (а.с.217). Спонсорська допомога також надавалась у вигляді закупівлі металопластикових вікон та матеріалів для проведення поточного ремонту та спортивного інвентарю, що підтверджується відповідними накладними (а.с.182).

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним Договору про спільний обробіток земельної ділянки №5 від 27.01.2016.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що укладений договір не відповідає вимогам законодавства, а саме ст.ст.31, 92, 93, 96 Земельного кодексу України, ст.ст.1130-1132 Цивільного кодексу України, а також не спрямований на настання обумовлених ним наслідків, що свідчать про його недійсність на підставі ч.ч.1, 2, 5 ст.203, 215 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Згідно статті95 Земельного кодексу України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі (п.«а» ч.1).

Право самостійного господарювання на землі означає, що землекористувачі мають право без втручання інших осіб використовувати земельні ділянки в межах їх цільового призначення.

Землекористувач також мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію (п.«б» ч.1 ст.95 Земельного кодексу України).

Дане положення встановлює виняток із загального правила, передбаченого ч.2 ст.189 ЦК України, відповідно до якої продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суб'єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб'єктивного права власності на землю та суб'єктивного права оренди. Так, власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками, а постійні користувачі такої можливості позбавлені.

Відтак, у постійного користувача відсутні повноваження на розпорядження земельною ділянкою, у вигляді її продажу або надання її в оренду.

Статтею 1130 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про спільну діяльність сторони (Учасники) зобовязуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі обєднання вкладів учасників (просте товариство) або без обєднання вкладів учасників.

Відповідно до ст.1132 Цивільного кодексу України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобовязання обєднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Положення оспорюваного договору передбачають, зокрема, здійснення обробки земельної ділянки, її засівання, внесення добрив та виконання інших сільськогосподарських робіт технікою відповідача-2, спрямованих на вирощування врожаю, а також вжиття заходів щодо збирання врожаю, отриманого в результаті таких дій. В той же час, метою зазначеного договору є не лише отримання прибутку та його розподіл між учасниками договору, але й проведення виробничого навчання учнів на техніці відповідача-2.

При цьому земельна ділянка, яка надана відповідачу-1 на праві постійного користування, залишається у державній власності; відповідач-1 здійснює виробниче навчання учнів та отримує частину прибутку від спільної діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частини 1, 3 ст.215 Цивільного кодексу України визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Удаваний правочин як неправомірний може бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст.215, ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України, оскільки зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею.

Обов'язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

Статтею 1130 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст.1132 Цивільного кодексу України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Договір оренди землі згідно зі ст.13 Закону України Про оренду землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Положеннями ст.15 Закону України Про оренду землі, в редакції на момент укладення оспорюваного договору, істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення обєкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності-земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).

Суд зазначає, що основною метою спірного договору про спільний обробіток земельної ділянки є об'єднання зусиль та певних внесків сторін для досягнення певних господарських цілей, наведених в розділі І цього договору.

З огляду на те, що за спірним договором земельна ділянка надається на умовах спільного обробітку з метою якісного проведення виробничого навчання учнів училища та отримання обома сторонами прибутку, то право власності на плоди, продукцію та доходи від користування цими земельними ділянками мають обидві сторони, враховуючи умови договору.

Таким чином, умови договору про строковість, платність та отримання у користування певної земельної ділянки є елементом договору про спільний обробіток земельної ділянки, наявність яких в договорі не змінює правової природи такого договору.

Крім того, дії сторін по виконанню спірного договору свідчать про те, що їх наміри відповідають меті договору про спільний обробіток земельної ділянки.

Так, в якості доказів здійснення спільної діяльності, у тому числі проведення виробничого навчання учнів училища, відповідачем-1 надані:

- наказ про забезпечення проходження учнями ПТУ №17 виробничої практики та навчання №3 від 27.01.2016 (а.с.215);

- план сівозміни на 2016-2020 роки відповідно договору №5 між ПТУ №17 та ССПП Куйбишева (а.с.119);

- звіт у відділ статистики за 2016 рік стосовно сівби та збирання врожаю сільськогосподарських культур, проведення інших польових робіт на 01.09.2016 (а.с.122);

- наказ про направлення на виробничу практику учнів групи Бджоляр, тракторист №01-06/7 від 18.01.2016, список учнів, договір про навчально-виробничу практику від 18.01.2016, перелік робіт виробничої практики на підприємстві (а.с.129-134);

- наказ про направлення на виробничу практику учнів групи Кухар №01-06/30 від 09.03.2016, список учнів, договір про навчально-виробничу практику від 09.03.2016, робоча навчальна програма з виробничої практики, перелік робіт на виробничу практику (а.с.135-141);

- наказ про направлення на виробничу практику учнів групи Тракторист-машиніст с/г виробництва, слюсар з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування №01-06/47/1 від 28.04.2016, список учнів, договір про навчально-виробничу практику від 28.04.2016, програма робіт виробничої практики (а.с.142-146);

- наказ про направлення на виробничу практику учнів групи Електрогазозварник, електрозварник на автоматичних та напівавтоматичних машинах №01-06/71 від 01.09.2016, список учнів, договір про навчально-виробничу практику від 01.09.2016, програма робіт виробничої практики на підприємстві (а.с.147-150);

- наказ про направлення на виробничу практику учнів групи Бджоляр, тракторист №01-06/94 від 13.09.2016, список учнів, договір про навчально-виробничу практику від 13.09.2016, перелік робіт виробничої практики на підприємстві (а.с.151-155);

- наказ про направлення на виробничу практику учнів групи Тракторист-машиніст с/г виробництва, слюсар з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування №01-06/104 від 29.09.2016, список учнів, договір про навчально-виробничу практику від 29.09.2016, програма виробничої практики на підприємстві (а.с.156-159);

- докази спонсорської допомоги: накладна №47 від 17.06.2016, накладна №49 від 23.06.2016 та угода на виконання робіт від 04.07.2016 (а.с.182-183);

- акт виконаних робіт (збирання озимої пшениці) від 14.07.2016 та акт виконаних робіт (оранка) від 26.07.2016 (а.с.211-212);

- щоденник обліку виконання робіт на виробничій практиці учня ПТУ №17 (а.с.228-232).

Крім того, у 2015 році між відповідачами було укладено аналогічний договір про спільну діяльність №4 від 27.01.2015 (а.с.115-117), на виконання якого учні ПТУ №17 також проходили у 2015 році виробничу практику на базі ССПП Куйбишева, що підтверджується відповідними актами виконаних робіт, які свідчать про участь учнів ПТУ у роботах, які здійснювали на полях відповідача-1 на техніці відповідача-2 (а.с.92-99, 203-210); погодженим сторонами планом сівозмін на 2015 рік (а.с.118); наказами ПТУ №17 про направлення на виробничу практику учнів груми «Тракторист-машиніст с/г виробництва…» (а.с.162,163, 166,167,170,171,174,175); договорами про навчально-виробничу практику від 11.03.2015 (а.с.164,165,168,169,172,173,176-178); щоденниками проходження виробничої практики (а.а.222-227, 233-262).

Зазначені обставини, на думку суду, повністю спростовують посилання прокуратури на удаваність спірного провочину, оскільки укладаючи його сторони мали на меті здійснення спільної діяльності для якісного проведення виробничого навчання учнів та отримання прибутку, і вчинювані сторонами дії по раніше укладеному сторонами Договору №4 від 27.01.2015, який не оскаржено та не визнано недійсним, підтверджують спрямованість сторін на досягнення саме цієї мети як у 2015, так і у 2016 році.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм та матеріалів справи, враховуючи те, що умовами спірного договору не визначено усіх істотних умов, встановлених законодавством, які є обов'язковими для договорів оренди землі, суд приходить до висновку, що спірний договір за своєю правовою природою не є договором оренди та не містить ознак удаваного правочину.

Посилання прокуратури на порушення при укладанні спірного договору ст.1 Закону України Про управління обєктами державної власності, суд вважає безпідставним, оскільки стаття 3 вказаного Закону передбачає, що його дія не розповсюджується на управління обєктами власності українського народу, визначеними ч.1 ст.13 Конституції України, зокрема, на такий обєкт управління як земля, тобто вказаний нормативний акт не регулює спірні правовідносини.

Що стосується посилання прокуратури на порушення Закону України Про професійно-технічну освіту, то відповідно до п.7.10 Статуту ПТУ №17 до обєктів права державної власності, переданих Міністерством освіти училищу на праві оперативного управління, віднесені навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно училища. Земельна ділянка площею 213,1 га надана державою безпосередньо ПТУ №17 у постійне користування, а не на праві оперативного управління, тому віднесення її до підпорядкування Міністерства освіти є безпідставним.

Крім того, суд погоджується з позицією відповідача-2 щодо відсутності у ст.92, 95 Земельного кодексу України жодної заборони щодо здійснення на земельній ділянці, переданій в постійне користування, спільної діяльності, оскільки у такому випадку здійснюється самостійне господарювання відповідача-1 на земельній ділянці наданій йому у постійне користування і передання земельної ділянки у користування іншої особи не відбувається..

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Право на звернення до господарського суду полягає у захисті порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (ст.1 ГПК України).

В спірному випадку суду не доведено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

У відповідності до ст.49 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 44, 49, 82, 821, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на Первомайську місцеву прокуратуру Миколаївської області.

Рішення суду, у відповідності зі ст.85 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом

Згідно ст.ст.91, 93 Господарського процесуального кодексу України, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення оформлено у відповідності до ст.84 ГПК України

та підписано суддею 07 листопада 2016 року.

Суддя М.В. Мавродієва