ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2016 р. Справа № 922/2128/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В. , суддя Шутенко І.А.

при секретарі Міракові Г.А.

прокурора - Полякової С.О. - на підставі службового посвідчення від 06.12.2012р. №013758;

позивача - Голіної О.Ю. - на підставі довіреності від 20.04.2016р. №61;

відповідача - ОСОБА_2 (особисто) - паспорт серії ММ329709;

третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області, м. Харків, (вх. № 2359 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2016р. у справі №922/2128/16

за позовом: Керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області, м. Первомайськ, Харківська область, в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України Харківській області, м. Харків,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Красноград, Харківська область,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Красноградського професійного ліцею, м. Красноград, Харківська область,

про визнання недійсним договору та повернення майна

ВСТАНОВИЛА:

Керівник Первомайської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України Харківській області звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди №1370-Н від 23.12.2004р., укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України Харківській області та ФОП ОСОБА_2, припинити зобов'язання за договором оренди №1370-Н від 23.12.2004р. на майбутнє та зобов'язати ФОП ОСОБА_2 звільнити нежитлові приміщення площею 22,1 кв.м, які розташовані за адресою: Харківська обл., АДРЕСА_1 (вартістю 56 800 грн.), та повернути їх Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.08.2016р. у справі №922/2128/16 (суддя Сальнікова Г.І.) відмовлено в позові у повному обсязі з посиланням на положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 61 Закону України "Про освіту", частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", на тій підставі, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України наявності підстав для визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 23.12.2004р №1370-Н.

Заступник прокурора Харківської області з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2016р. у справі №922/2128/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано приписів частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту", відповідно до якої, об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, не можуть використовуватись не за призначенням, також, на думку апелянта, нежитлове приміщення гуртожитку (яке є предметом оспорюваного договору оренди) - є об'єктом освіти.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.06.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 03.10.2016р.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 03.10.2016р. у справі №922/2128/16 відкладено розгляд справи на 02.11.2016р.; зобов'язано прокурора та Красноградський професійний ліцей надати письмові пояснення та докази в обґрунтування щодо цільового призначення нежитлового приміщення, яке розташовано на першому поверсі гуртожитку, загальною площею 22,1кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1, до моменту укладення договору оренди від 23.12.2004р. №1370-Н; чи пов'язано вказане приміщення технологічно з навчальним процесом та яким чином розміщення перукарні погіршує соціально - побутові умови осіб, що працюють, навчаються в учбовому закладі; зобов'язано Красноградський професійний ліцей надати письмові пояснення та докази в обґрунтування щодо забезпеченості житлом студентів, в тому числі іногородніх (дані за період з 2015-2016р.р.); визнано обов'язковою явку представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Красноградського професійного ліцею.

24.10.2016р. третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Красноградським професійним ліцеєм на виконання вимог ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 03.10.2016р. подано до апеляційного господарського суду клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів (вх.№10756), а саме: копії наказів та списків учнів, яким надано місце для проживання у гуртожитку за період 2015-2016р.р., копію технічного паспорту на нежитлову будівлю (гуртожиток), що знаходиться за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1. Також зазначає, що нежитлове приміщення, яке розташовано на першому поверсі гуртожитку, загальною площею 22,1кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1, до моменту укладення оспорюваного договору оренди не використовувалось, з навчальним процесом не пов'язано та соціально-побутові умови осіб, що працюють, навчаються в навчальному закладі не погіршують. Також, просить розглядати справу без участі його представника.

28.10.2016р. третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Красноградським професійним ліцеєм подано до апеляційного господарського суду письмові пояснення (вх.№10942), в яких зазначає, що адміністрація Красноградського професійного ліцею дійшла висновку, що нежитлове приміщення, яке розташовано на першому поверсі гуртожитку, загальною площею 22,1кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1, та використовується ФОП ОСОБА_2 на правах оренди за оспорюваних договором, використовується не за призначенням, зокрема не використовується в навчально-виховному процесі або для проживання, чим погіршує соціально побутові умови учнів. Отже, з метою захисту прав і свобод неповнолітніх, для покращення соціально-побутових умов учнів дане приміщення буде облаштовано ліцеєм під медичний пункт. Також, просить розглядати справу без участі його представника.

31.10.2016р. Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Харківській області подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№10972), в якому підтримує вимоги апеляційної скарги, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2016р. у справі №922/2128/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

01.11.2016р. прокуратурою Харківської області подано до апеляційного господарського суду додаткові пояснення (вх.№11052, вх.№11090 від 02.11.2016р.), в яких зазначає, що передача в оренду приміщення гуртожитку Красноградського професійного ліцею, який є об'єктом державної власності та фінансується з державного бюджету для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, суперечить вимогам пункту "б" частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна". Також, зазначає, що відповідно до відповіді Красноградського професійного ліцею від 25.10.2016р. №01-18/562 на запит Красноградського відділу Первомайської місцевої прокуратури від 24.10.2016р. №04-34-11175 вих-16 нежитлове приміщення, яке розміщене в гуртожитку ліцею, площею 22,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та передане в оренду ФОП ОСОБА_2 під перукарню, використовується не за призначенням, дане приміщення не використовується для навчального процесу або для соціально-побутових потреб учнів та на місці вищевказаної перукарні, з метою покращення прав і свобод дітей, може бути розміщено медичний пункт (т.1 а.с.199) та посилається на акти перевірки Красноградського районного відділу Головного Управління Державної Служби Надзвичайних Ситуацій України у Харківській області №184 від 21.10.2016р (т.1 а.с.192-198), №132 від 05.08.2016р. (т.1 а.с.186-191), складених за результатами перевірки приміщення перукарні ФОП ОСОБА_2, розташованої в гуртожитку Красноградського професійного ліцею за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 02.11.2016р. прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2016р. у справі №922/2128/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача також підтримала вимоги апеляційної скарги та просила скасувати рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2016р. у справі №922/2128/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач заперечила проти вимог апеляційної скарги та просила рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що наявних матеріалів справи достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, що представники сторін у судове засідання з'явились і надали пояснення у справі в обґрунтування своїх вимог і заперечень, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2004р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (орендодавець) та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір оренди №1370-Н (надалі - договір) (т.1 а.с.21-23).

Відповідно до пункту 1.1. договору, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно- приміщення, частини будівель, споруд та інше індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення, які розташовані на першому поверсі гуртожитку (надалі- майно), загальною площею 22,1 кв.м., розміщене за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1, що знаходиться на балансі Красноградського професійного ліцею. Вартість майна визначена згідно з експертною оцінкою станом на 30.06.2004р. і становить 5 100,00грн. Майно передається в оренду з метою розміщення перукарні.

Відповідно до пункту 2.2. договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта-приймання передачі майна.

Згідно акту приймання - передачі орендованого майна (т.1 а.с.24), який є додатком №1 до договору, нежитлові приміщення, які розташовані на першому поверсі гуртожитку (надалі - майно), загальною площею 22,1 кв.м., були передані орендарю.

Пунктом 3.1. договору сторони погодили, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати затвердженої Кабінетом Міністрів України від 04.10.1995р. №786 зі змінами і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, по якому є інформація про індекс інфляції жовтень 2004р. 8,85грн.).

Згідно пункту 3.3. договору, орендна плата перераховується орендарем щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до вимог діючої Методики, у наступному порядку: - безпосередньо до Державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами - розмірі 50%; - на рахунок, визначений балансоутримувачем - у розмірі 50%.

Договір укладено строком на 11 місяців, діє з 23.12.2004р. до 22.11.2005р. включно (пункт 10.1. договору).

В подальшому, між сторонами оспорюваного договору було укладено низку додаткових угод , якими строк дії договору було продовжено, а саме:

- додаткова угода №1 від 11.04.2007р. (т.1 а.с.25), якою було внесено зміни щодо орендної плати, прав орендаря та платіжних та поштових реквізитів сторін;

- додаткова угода №2 від 27.12.2007р. (т.1 а.с.27), якою термін дії договору подовжено на 11 місяців, тобто з 20.09.2007р. до 19.08.2008р.;

- додаткова угода №3 від 23.12.2004р. (т.1 а.с.28), якою термін дії договору подовжено на 11 місяців , тобто з 19.08.2008р. до 19.07.2009р.;

- додаткова угода №4 від 08.10.2009р. (т.1 а.с.29), якою внесено зміни щодо прав орендаря, та подовжено строк дії договору на 1 рік, з 19.07.2009р. по 19.07.2010р.;

- додаткова угода №5 від 16.07.2010р. (т.1 а.с.30), якою було внесено зміни до розділу 2 "предмет договору", а саме після слів: "з метою" читати: "розміщення суб'єкта господарювання, що здійснює побутове обслуговування населення (розміщення перукарні)";

- додаткова угода №6 від 19.07.2010р. (т.1 а.с.31), якою термін дії договору подовжено строком на 1 рік, з 19.07.2010р. до 19.07.2011р.;

- додаткова угода №7 від 01.10.2011р. (т. 1а.с.32), якою було внесено зміни щодо предмету договору (його вартості) та орендної плати;

- додаткова угода №8 від 21.10.2011р. (т.1 а.с.34), якою термін дії договору подовжено строком на 11 місяців , з 19.07.2011р. до 19.06.2012р.;

- додаткова угода №9 від 21.08.2012р. (т.1 а.с.35), якою термін дії договору подовжено строком на 1 рік, з 19.06.2012р. до 19.06.2013р.;

- додаткова угода №10 від 10.09.2013р. (т.1 а.с.36), якою термін дії договору подовжено строком на 1 рік, з 19.06.2013р. до 19.06.2014р.;

- додаткова угода №11 від 04.08.2014р. (т.1 а.с.37), якою подовжено строк дії договору на 1 рік, до 19.06.2015р.;

- додаткова угода №12 від 02.02.2016р. (т.1 а.с.37), якою було внесено зміни щодо вартості предмету договору, розміру орендної плати та платіжних та поштових реквізитів сторін;

- додаткова угода №13 від 02.02.2016р. (т.1 а.с.39), якою було подовжено строк дії договору на 1 рік, до 19.06.2016р.;

- додаткова угода №14 від 02.02.2016р. (т.1 а.с.40), якою було внесено зміни до розділу 3 "орендна плата", щодо обов'язків орендаря та платіжних та поштових реквізитів сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.04.2016р. керівник Первомайської місцевої прокуратури звернувся до начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області з листом №04-23-1319-16, в якому повідомив про свій намір звернутися до суду з позовом про визнання недійсним оспорюваного договору оренди та повернення майна у зв'язку з виявленням прокуратурою порушень вимог Закону України "Про освіту" під час укладання договору оренди №1370-Н від 23.12.2004р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ФОП ОСОБА_2 (т.1 а.с.42).

29.06.2016р. Керівник Первомайської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди №1370-Н від 23.12.2004р., укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ФОП ОСОБА_2, припинення зобов'язання за договором оренди №1370-Н від 23.12.2004р. на майбутнє та зобов'язання ФОП ОСОБА_2 звільнити нежитлові приміщення площею 22,1 кв.м., які розташовані за адресою: Харківська обл., АДРЕСА_1 (вартістю 56 800 грн.) та повернути їх Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог прокурор вказував на те, що Первомайською місцевою прокуратурою під час вивчення стану використання майна закладів освіти було встановлено факт надання в оренду суб'єкту господарювання майна навчального закладу для цілей, не пов'язаних з навчальним процесом, що порушує інтереси держави в частині гарантування конституційного права громадян на освіту.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.08.2016р. у справі №922/2128/16 відмовлено в позові в повному обсязі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 пункту 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Особи, визначені статтею 1 Господарського процесуального кодексу України, мають право на звернення до суду за захистом порушених майнових прав, які відповідно до пункту 3 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до пункту 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними " вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для подання позову прокурором було визначено необхідність захисту економічних інтересів держави, внаслідок порушень, допущених під час передачі в оренду державного майна, приміщення навчального закладу, суб'єкту господарювання для здійснення підприємницької діяльності, не пов'язаної з навчальним процесом.

Прокурор, посилаючись на положення частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту", частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" зазначав про наявність підстав для визнання договору оренди №1370-Н від 23.12.2004р. недійсним згідно з частиною 1 статті 203, частинами 1,3 статті 215 Цивільного кодексу України.

Судова колегія зазначає, що відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні за змістом правові норми містяться у статті 283 Господарського кодексу України, статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 761 Цивільного кодексу України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

За приписами частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 284 Господарського кодексу України та статтею 10 Закону "Про оренду державного та комунального майна", істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін (строк), на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Пунктом 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 19.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" визначено, що відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди, з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 Цивільного кодексу України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів, є умови про предмет договору, плата за користування майном та строк такого користування. Що ж до договорів оренди державного та комунального майна, то стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає умови, які є істотними для даних договорів, причому відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з момент досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Судова колегія, розглянувши умови оспорюваного договору дійшла висновку, що під час укладення договору оренди майна № 1370-Н сторони узгодили всі істотні умови договору, а також порядок приймання орендованого майна.

23.12.2004р. у встановленому договором порядку, майно яке є предметом договору, було передано відповідачу в користування, про що було складено акт приймання-передачі (т.1 а.с. 24) .

Зважаючи на те, що предметом договору оренди № 1370-Н від 23.12.2004р. є нежитлові приміщення будівлі гуртожитку Красноградського професійного ліцею, які є державним індивідуально визначеним майном, спірні правовідносини регулюються відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна"

Відповідно до пункту 2.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном.

За умовами абзацу першого частини другої статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендодавець зобов'язаний надіслати заяву потенційного орендаря разом із доданими матеріалами органу, уповноваженому управляти державним майном.

Статтею 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка кореспондується з пунктом 1 частини 1 статті 287 Господарського кодексу України встановлено, що орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 01.07.2004р. №171 (т.1 а.с.54) адміністрацією Красноградського професійного ліцею було повідомлено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, що приміщення гуртожитку площею - 22,1 кв.м, розташоване за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1, яке орендує ОСОБА_2 (на підставі дозволу Міністерства освіти і науки від 04.11.2003р. №1/11-4644 (т.1 а.с.53) вільне від учбового процесу, має окремий вхід. Також, у листі було зазначено, що у зв'язку з повною відсутністю фінансування з державного бюджету на придбання матеріалів для проведення поточних ремонтів, дирекція вважає доцільним здачу в оренду приміщень з метою збільшення позабюджетних коштів на дані цілі.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що передача нежитлових приміщень за оспорюваним договором здійснювалась за наявності згоди органів управління та балансоутримувача.

Відповідно до статті 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживча річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Предметом оренди за оспорюваних договором є нежитлові приміщення, що відповідає об'єктам оренди, визначеним частиною 1 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників).

При цьому, відповідно до абзацу 20 частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Згідно з положеннями частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, станом на момент укладення оспорюваного договору), приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства; загальнодержавне значення мають зокрема, об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Частиною 1 статті 3 Закону України "Про освіту" визначено, що право громадян на освіту забезпечується: розгалуженою мережею навчальних закладів, заснованих на державній та інших формах власності, наукових установ, закладів післядипломної освіти; відкритим характером навчальних закладів, створенням умов для вибору профілю навчання і виховання відповідно до здібностей, інтересів громадянина; різними формами навчання - очною, вечірньою, заочною, екстернатом, а також педагогічним патронажем.

Згідно з частиною 2 статті 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Згідно приписів статей 28, 29 Закону України "Про освіту" система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти. Структура освіти включає: дошкільну освіту, загальну середню освіту, позашкільну освіту, професійно-технічну освіту, вищу освіту, післядипломну освіту та самоосвіту.

За змістом наведених норм законодавства, під освітньою діяльністю розуміється діяльність закладів, що входять до системи освіти, з метою здобуття відповідного виду освіти і задоволення інших освітніх потреб здобувачів освіти та інших осіб, що визначаються метою освіти.

Відповідно до Статуту Красноградського професійного ліцею (надалі - Статут), Красноградський професійний ліцей є підпорядкованим Міністерству освіти і науки України державним професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня, що забезпечує реалізацію права громадян на здобуття професійно-технічної та повної загальної середньої освіти. Професійний ліцей здійснює підготовку кваліфікованих робітників, як правило, з числа випускників загальноосвітніх навчальних закладів на основі базової чи повної загальної середньої освіти, а також професійно-технічне навчання, перепідготовку та підвищення кваліфікації працюючих робітників і незайнятого населення (пункт 1.1 Статуту).

Статтею 3 Закону України "Про професійно-технічну освіту" також визначено, що професійно-технічна освіта є складовою системи освіти України. Професійно-технічна освіта є комплексом педагогічних та організаційно-управлінських заходів, спрямованих на забезпечення оволодіння громадянами знаннями, уміннями і навичками в обраній ними галузі професійної діяльності, розвиток компетентності та професіоналізму, виховання загальної і професійної культури.

Судова колегія зазначає, що в розумінні діючих правових норм до об'єктів освіти, зокрема, відносяться професійно-технічні заклади.

Відповідно до частини 1 статті 63 Закону України "Про освіту" (у редакції станом на момент укладення оспорюваного договору) матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням (частина 5 статті 63 Закону України "Про освіту").

Відповідно положення "Про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах", затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 01.08.2001р. №563 (в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору оренди), навчально-виховним процесом є система організації навчально-виховної, навчально-виробничої діяльності, визначеної навчальними, науковими, виховними планами (уроки, лекції, лабораторні заняття, навчальна практика, заняття з трудового, професійного навчання і професійної орієнтації, виробнича практика, робота у трудових об'єднаннях, науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи, походи, екскурсії, спортивні змагання, перевезення чи переходи до місця проведення заходів тощо.

Варто зазначити, що з приписів частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" дійсно вбачається, що законодавець, унормовуючи правові засади користування та статус майна об'єктів освіти і науки, передбачив можливість їх використання виключно за їх цільовим призначенням, тим самим визначивши, що в будь-якому випадку мета використання як самого об'єкту освіти і науки, так і його підрозділу повинна узгоджуватись з метою їх створення, тобто мати тісну пов'язаність з навчально-виховним процесом.

З точки зору мети прийняття Закону України "Про освіту" доцільність відповідного застереження в Законі не зводиться суто до закріплення на законодавчому рівні обмеження використання державного майна, а полягає у закріпленні вільного доступу будь якої особи у здобутті освіти не тільки належної якості, а і у створених для цього державою належних умовах.

Отже, фактично передбачено, що навчально-виховний процес повинен будуватись за таким принципом, при якому кожне приміщення побудоване державою в навчальних цілях повинно бути використано об'єктом освіти або сприяти останньому у освітній діяльності за своїм цільовим призначенням задля формування як гідних умов отримання особою освітніх послуг, так і створенні умов для повної реалізації її здібностей, таланту, всебічного розвитку (стаття 6 Закону України "Про освіту" ).

Таким чином, обмеження встановлені частиною 5 статті 63 України "Про освіту" відносяться не до всього майна, яке знаходиться на балансі об'єктів освіти, а виключно до тієї його частини, яка може бути використана за цільовим призначенням його створення.

Колегія суддів зазначає, що предметом оспорюваного договору оренди є окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення, які розташовані на першому поверсі гуртожитку, загальною площею 22,1 кв.м., розміщене за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1, що знаходиться на балансі Красноградського професійного ліцею.

Гуртожиток призначений для задоволення соціально - побутових потреб студентів, відповідач відповідно до умов договору користується орендованим майном для розміщення перукарні, яка також забезпечує соціально - побутові потреби студентів.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на час передачі в оренду спірних нежитлових приміщень, які розташовані на першому поверсі гуртожитку, вони були вільні, в учбовому процесі не використовувались (лист Красноградського професійного ліцею т.1 а.с.54).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 127 Житлового кодексу України, цільовим призначенням гуртожитку є забезпечення проживання робітників, службовців, учнів, студентів, тощо.

Як вбачається з наданих Красноградським професійним ліцеєм до матеріалів справи копій Наказів Красноградського професійного ліцею "Про надання та звільнення місць в гуртожитку" від 01.09.2015р. №239 (т.1 а.с.153-154), від 01.09.2016р. №224 (т.1 а.с.155-156) зазначений заклад забезпечує всіх бажаючих іногородніх (в т.ч. іноземних) студентів помешканням.

Отже, навчальний заклад не має необхідності у використанні приміщення, наданого в оренду у навчальній та виховній діяльності, оскільки, як вбачається із динаміки кількості студентів, які навчаються в навчальному закладі, відсутня необхідність у додатковій площі для зазначених цілей.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень до статті 25 Закону України "Про професійно-технічну освіту" професійно-технічна освіта може включати природничо-математичну, гуманітарну, фізичну, загальнотехнічну, професійно-теоретичну і професійно-практичну підготовку. Природничо-математична, гуманітарна, загальнотехнічна, професійно-теоретична підготовка здійснюється в спеціалізованих навчальних кабінетах, аудиторіях, лабораторіях і провадиться у таких формах: різні типи уроків, лекція, теоретичний семінар, практичний семінар, лабораторно-практичне заняття тощо; індивідуальне заняття учнів, слухачів; виконання учнями, слухачами індивідуальних завдань (реферат, розрахункова робота, курсовий проект, випускна та проміжна етапна кваліфікаційна робота, дипломний проект); навчальна екскурсія;інші форми організації теоретичного навчання. Фізична підготовка проводиться у спеціальних приміщеннях, спортивних залах, на спортивних майданчиках, стадіонах у формі уроку фізичного виховання та в позаурочний час у спортивних секціях. Професійно-практична підготовка проводиться у навчальних майстернях, на полігонах, на тренажерах, автодромах, трактородромах, у навчально-виробничих підрозділах, навчальних господарствах, а також на робочих місцях на виробництві чи в сфері послуг у таких формах: урок виробничого навчання в навчальному закладі; урок виробничого навчання на виробництві чи в сфері послуг; виробнича практика на робочих місцях на виробництві чи в сфері послуг; переддипломна (передвипускна) практика на виробництві чи в сфері послуг; інші форми професійної практичної підготовки. Професійно-практична підготовка учнів, слухачів здійснюється у тісному поєднанні з виготовленням корисної продукції, наданням послуг, що оплачуються згідно з законодавством.

Пунктом 3.5 Положення про організацію навчально-виробничого процесу у професійно-технічних навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 30.05.2006р. №419 (надалі-Положення) встановлено, що професійно-практична підготовка складається з виробничого навчання, виробничої, переддипломної (передвипускної) практики і проводиться у навчально-виробничих майстернях, на полігонах, тренажерах, автодромах, трактородромах, у навчально-виробничих підрозділах, навчальних господарствах, а також на робочих місцях на виробництві чи у сфері послуг.

Відповідно до пункту 3.6. Положення, виробниче навчання включає: навчання учнів, слухачів у навчально-виробничих майстернях, дільницях і полігонах, де вони послідовно набувають первинні професійні уміння і навички виконання робіт; навчання учнів, слухачів безпосередньо на підприємствах, будівельних об'єктах, полях, фермах, де вони в складі навчальних груп та учнівських бригад під керівництвом майстрів виробничого навчання послідовно закріплюють одержані первинні професійні уміння та навички, навчаються використовувати сучасну техніку, механізми та інструменти, набувають потрібних практичних навичок самостійно та якісно виконувати роботи, передбачені робочими навчальними планами.

З наведених норм законодавства вбачається, що як навчальний так і навчально-виробничий процес ніяким чином не пов'язується з використанням гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, фотографій (т.1 а.с.86-87) та копії технічного паспорту (т.1 а.с. 157-167) нежитлове приміщення загальною площею 22,1 кв.м., передане в оренду за оспорюваним договором, розташовано на першому поверсі гуртожитку, знаходиться в відокремленій від учбового корпусу будівлі, яка на момент укладення договору оренди не використовувалась з метою забезпечення навчального процесу, технологічно не пов'язана з навчальним процесом ліцею, що є самостійною обставиною для відсутності підстав для застосування обмежень встановлених частиною 5 статті 63 Закону України "Про освіту".

Щодо посилань прокурора на лист Красноградського професійного ліцею від 25.10.2016р. №01-18/562 (т.1 а.с.199) відповідно до якого, у нежитловому приміщенні, яке передано в оренду ФОП ОСОБА_2 за оспорюваним договором під перукарню, може бути розміщено медичний пункт, колегія суддів зазначає, що зазначені обставини не є підставою для визнання договору недійсним.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що балансоутримувач - Красноградський професійний ліцей, у подальшому не позбавлений права звернутись у встановленому законом порядку до орендодавця з пропозицією щодо припинення договору оренди та використання даного приміщення для потреб медпункту.

Частиною 1 статті 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 4 статті 61 Закону України "Про освіту" унормовано, що додатковими джерелами фінансування є: кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів відповідно до укладених договорів; плата за надання додаткових освітніх послуг; кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом, на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян; доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання: дотації з місцевих бюджетів; дивіденди від цінних паперів; валютні надходження; добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; інші кошти.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів, абзацом 5 частини 4 статті 61 Закону України "Про освіту" передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Крім того, відповідно до підпунктів "г", "е" пункту 7.4 Статуту Красноградського професійного ліцею, додатковими джерелами фінансування ліцею є доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання в установленому законодавством порядку; кошти, що отримані професійним ліцеєм за надання платних послуг, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. № 796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватись навчальними закладами, іншими установами і закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної власності" та пов'язані з його основною статутною діяльністю.

Відповідно до пункту 4 розділу 9 Переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997р. №38 (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) (надалі - Постанова) до інших послуг, які можуть надаватися такими закладами, відноситься здавання в оренду будівель, споруд та іншого нерухомого майна, обладнання, не пов'язаних з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, яке не погіршує соціально-побутові умови працівників закладів і установ освіти, студентської та учнівської молоді.

У відповідності до змісту пункту 4 розділу 9 вказаної Постанови була надана можливість державним навчальним закладам здавання в оренду будівель, споруд, обладнання, не пов'язаних з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, яке не погіршує соціально-побутові умови працівників закладів і установ освіти, студентської та учнівської молоді.

У відповідності до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого Наказом Держстандарту України 17 серпня 2000р. №507, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин,

Споруди - це будівельні системи, пов'язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт.

Будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів.

До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та т. ін.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин, до переліку платних послуг, які могли надаватися державними навчальними закладами, (який регулювався постановою КМУ від 20.01.1997р. №38 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами" в редакції від 17.11.2004р.) входила можливість здавання в оренду нерухомого майна, зокрема приміщення гуртожитків.

Таким чином, законодавством передбачена можливість отримання навчальними закладами доходів від передання в оренду тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Колегія суддів зауважує, що згідно пункту 3.3 договору, орендна плата перераховується орендарем щомісячно безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовим органом - у розмірі 50%, на рахунок визначений балансоутримувачем - у розмірі 50%.

Отже, отримання від відповідача орендної плати за оспорюваним договором оренди дозволяє спрямовувати відповідні кошти на соціально-побутові та освітні потреби ліцею.

Зазначене спростовує доводи прокурора, що позов подано для необхідності захисту економічних інтересів держави, а отже визнання недійсним оспорюваного договору у судовому порядку за позовом прокурора створить ситуацію за якої позивач та третя особа будуть фактично позбавлені можливості отримувати орендні платежі від передачі майна в оренду, за недостатності державного фінансування.

Окрім того, матеріали справи також не містять доказів невиконання або неналежного виконання орендарем умов оспорюваного договору, погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, також, матеріали справи містять докази погодження Міністерством освіти і науки молоді та спорту України (т.1 а.с.90), як органом, уповноваженим управляти майном, що є предметом оренди, в порядку, визначеному статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" укладання та пролонгації оспорюваного договору оренди, листи Харківської обласної державної адміністрації департаменту науки та освіти від 31.05.2003р. №004-10/2640 та від 21.05.2015р. №03-23/100-216-04 (т.1 а.с.91-92).

Відповідно до положень статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Судова колегія зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів прокурора щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди від 23.12.2004р. № 1370-Н та додаткових угод до нього, як то: укладення вказаного договору має наслідком порушення цілісності майнового комплексу або погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі; майно, яке є предметом договору, використовується у навчальному процесі (у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності); навпаки, спірне нежитлове приміщення використовується для надання соціально - побутових послуг особам, що проживають у гуртожитку.

Крім того, посилання прокурора на акт Красноградського районного відділу Головного Управління Державної Служби Надзвичайних Ситуацій України у Харківській області №184 (т.1 а.с.192-198), складений за результатами перевірки приміщення перукарні ФОП ОСОБА_2, 21.10.2016р. (тобто, після прийняття оскаржуваного рішення), а не є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору від 23.12.2004р. № 1370-Н.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням положень частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 61 Закону України "Про освіту", відповідно до яких відсутня заборона надавати індивідуально визначене майно навчального закладу в оренду, а також, зважаючи на відсутність порушення укладенням оспорюваного договору навчального процесу, факт якого не спростовано апелянтом у справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору оренди від 23.12.2004р. № 1370-Н та додаткових угод до нього.

Щодо решти позовних вимог про припинення зобов'язання за договором оренди від 23.12.2004р. № 1370-Н на майбутнє, а також зобов'язання ФОП ОСОБА_2 звільнити нежитлові приміщення площею 22,1 кв.м., які розташовані за адресою: Харківська обл., АДРЕСА_1 (вартістю 56 800,00грн.), та їх повернення Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, про те, що вони є похідними від позовних вимог про визнання договору оренди від 23.12.2014р. №1370-Н недійсним та не підлягають задоволенню, враховуючи відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору оренди від 23.12.2004р. №1370-Н та додаткових угод до нього.

Враховуючи вищезазначене, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, у зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2016р. у справі №922/2128/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2016р. у справі №922/2128/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 07 "листопада" 2016р. (05,06 "листопада" 2016р. вихідні дні).

Головуючий суддя Здоровко Л.М.

Суддя Плахов О.В.

Суддя Шутенко І.А.