ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2016 р.Справа № 923/1636/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Лавриненко Л.В.,

ОСОБА_1

при секретарі - Мукієнко О.Ф.

за участю представників:

Від позивача: не зявився

Від 1 відповідача: не зявився

Від 2 відповідача: не зявився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К"

на рішення господарського суду Херсонської області

від 07 вересня 2016 року

у справі № 923/1636/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К"

до відповідачів:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімсервіс-Каховка",

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортсервіс-Каховка",

про визнання недійсним договору №24-07/15-1 уступки прав (цесії) по договору займу.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Херсонської області від 07 вересня 2016 року у справі (суддя Нікітенко С.В.) відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К" (далі ТОВ „ВКФ"Спортсервіс і К) про визнання недійсним договору № 24-07/15-1 уступки прав (цесії) по договору займу від 24.07.2015р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімсервіс-Каховка" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спортсервіс-Каховка".

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ТОВ „ВКФ" Спортсервіс і К звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Апеляційна скарга з урахуванням її змісту обґрунтована порушенням норм матеріального і процесуального права, а саме: ч. 2 ст. 98, ст. 190, ч.ч. 1, 2 ст. 203, ст. 215, ч. 3 ст. 720 ЦК України, ст. 22 ГПК України. Зокрема, скаржник вказує те, що його не було належним чином повідомлено судом про дату та час судового засідання, яке відбулося 07.09.2016 року, внаслідок чого він був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права.

Відзиви на апеляційну скаргу від відповідачів не надходили.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги в порядку передбаченому ст. ст. 64, 98 ГПК України сторони заздалегідь були повідомлені належним чином, проте не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду.

12.10.2016 року до Одеського апеляційного господарського суду від ТОВ „ВКФ Спортсервіс і К надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення господарським судом Херсонської області повязаної з нею справи № 923/658/16 за позовом ТОВ „ВКФ Спортсервіс і К до ТОВ Спортсервіс-Каховка, третя особа ТОВ Агрохімсервіс-Каховка, про визнання недійсним договору позики №01-06/10 від 21.06.2010 року, а також про проведення судового засідання без участі представника ТОВ „ВКФ Спортсервіс і К.

Вказане клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі судом визнано необґрунтованим та відхилено з огляду на те, що обставини, які можуть бути встановлені судовим рішенням по справі № 923/658/16, не є тими обставинами, які виключають можливість обєктивного та неупередженого перегляду даної справи в апеляційному порядку, а у разі визнання недійсним договору позики №01-06/10- від 21.06.2010 року сторони не позбавлені права на звернення до суду із заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є вимога ТОВ „ВКФ" Спортсервіс і К визнати недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України договір № 24-07/15-1 уступки прав (цесії) по договору займу від 24.07.2015р., укладений між ТОВ "Агрохімсервіс-Каховка" та ТОВ "Спортсервіс-Каховка". Підставами для визнання оспорюваного договору уступки прав (цесії) по договору займу недійсним позивач вказує наступні обставини: за договором уступки прав (цесії) відповідачем -2 передано право неіснуючої вимоги, оскільки на дату укладення спірного договору, цедент не мав прав вимагати від позивача зазначені у спірному договорі грошові кошти, адже такої заборгованості з повернення позики у позивача перед цедентом не має; договір відступлення прав (цесіі) укладено з перевищенням повноважень як представником відповідача -1, так і представником відповідача-2, який є однією і тією ж особою ОСОБА_2, оскільки спірний договір передбачає відчуження майна (майнового права вимоги) відповідача-2 на суму, що перевищує 50% майна товариства, проте ніякого рішення вищого органу управління, тим більше, ухваленого кваліфікованою більшістю, не існує, з огляду на що спірний договір суперечить приписам ст. 98 ЦК України; в статуті відповідача-2 жодним чином не передбачено право дарувати, в тому числі і дарувати (безоплатно відступати) право грошової вимоги, а отже, такий правочин є недійсним в силу ч. 3 ст. 720 ЦК України, згідно з якою підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника.

Судом установлено, що 24 липня 2015 року між ТОВ "Спортсервіс-Каховка" (цедент) та ТОВ "Агрохімсервіс-Каховка" (цесіонарій) було укладено договір № 24-07/15-1 уступки прав (цесії) по договору займу, згідно з п.1.1 якого цедент передає, а цесіонарій приймає в повному обсязі права (вимоги), що належить цеденту та випливають із вказаного нижче договору займу, укладеного між цедентом та ТОВ "Виробничо-комерційна фірма Спортервіс і К" (боржник).

Згідно з п. 1.2 договору, права (вимоги), що належать цеденту, виникли в силу надання цедентом боржнику грошових коштів за договором займу № 01/06/10 від 21.06.2010р. та складають право вимагати суму в розмірі 220 000,00 грн.

Умовами п. 1.3, 2.1 договору передбачено, що наявність прав (вимог) в розмірі 220 000 грн. підтверджується договором займу, зазначеним в п. 1.2 даного договору, актом звірки взаєморозрахунків від 10.06.2015р. і банківськими виписками за період дії договору займу, зазначеного в п. 1.2 даного договору; при підписанні даного договору цедент передає цесіонарію усі необхідні документи, які засвідчують права (вимоги), що відступаються за даним договором, а саме: оригінал договору займу, зазначеного в п. 1.2 даного договору, банківські виписки за період дії договору займу, зазначеного в п. 1.2 даного договору, які підтверджують факт виплати суми займу боржнику і акт звірки заборгованості, підписаний між цедентом і боржником.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що твердження позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду з огляду на таке.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 54 ГПК України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та обставини, якими позивач їх обґрунтовує.

Як було зазначено вище, предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним договір № 24-07/15-1 уступки прав (цесії) по договору займу від 24.07.2015р. на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, за яким позивач не є стороною, обґрунтована дана вимога тим, що оспорюваний позивачем договір суперечить вимогам чинного законодавства.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно з ч. 1 якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір уступки прав (цесії), не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Разом з тим, як свідчить правовий аналіз матеріалів справи, позивач не зазначив чим порушуються саме його права наявністю оспорюваного ним договору уступки прав (цесії), та не обґрунтував, у зв'язку з чим саме він звернувся з позовом у даній справі, а лише стверджує про невідповідність оспорюваного ним договору нормам цивільного законодавства.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з даним позовом позивач вказує те, що станом на дату укладення спірного договору, цедент не мав права вимагати від позивача зазначені у спірному договорі грошові кошти, адже такої заборгованості з повернення позики у позивача перед цедентом не має, отже за договором уступки прав (цесії) відповідачем -2 передано право неіснуючої вимоги і цей договір порушує права позивача.

Вказане твердження позивача судом першої інстанції обґрунтовано не було прийнято до уваги.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги за оспорюваним договором цесії не тягне за собою жодних змін у зобовязанні позивача за документами, переданими цедентом цесіонарію, і за змістом ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобовязанні такі ж самі заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент предявлення йому вимоги новим кредитором.

Відтак, оспорюваний договір уступки прав (цесії) не порушує прав і охоронюваних законом інтересів позивача.

Однак, уявлення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки, відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Крім того, відповідно до приписів ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, є зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відступлення права вимоги - це заміна кредитора в зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні унормовані статтею 512 Цивільного кодексу України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ч. 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Таким чином, враховуючи законодавчі приписи про те, що заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, і оспорюваним договором відступлення права вимоги іншого не встановлено, то наведене, відповідно, свідчить про те, що на момент його укладення, права та охоронювані інтереси позивача не були і не могли бути порушеними оспорюваним ним договором уступки прав (цесії).

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач необґрунтовано звернувся до суду з даним позовом і суд, відповідно, правомірно відмовив у задоволенні позову, адже, в силу вищенаведеного, питання щодо наявності чи відсутності права у відповідача вимагати від позивача зазначені у спірному договорі грошові кошти має оцінюватися судом не в даному провадженні.

Разом з тим, з наявних у справі матеріалів вбачається, що ухвалою господарського суду Херсонської області від 02.09.2016р. провадження у справі № 923/1636/15 було поновлено та її розгляд призначено на 07.09.2016р.

Протокол судового засідання від 07.09.2016р. та зміст оскаржуваного судового рішення свідчать про те, що справу було розглянуто господарським судом за відсутністю в судовому засіданні представника позивача.

Згідно з положеннями ст. 64 ГПК України суддя, прийнявши позовну заяву, не пізніше трьох днів з дня її надходження виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні. Ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою.

Статтею 87 ГПК України передбачено, що повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, представникам сторін і третіх осіб, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

В силу наведених вимог процесуального закону, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не зявилися у засідання.

Водночас, як вбачається з наявного у справі повідомлення відділення поштового звязку (а.с. 151) судову ухвалу від 02.09.2016р. було вручено позивачеві лише 07.09.2016р.

Враховуючи, що місцезнаходженням позивача є м. Каховка, Херсонської області, то наведене свідчить про те, що справу було розглянуто господарським судом Херсонської області за відсутністю в судовому засіданні позивача, не повідомленого належним чином про день, час і місце засідання суду, що відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 104 ГПК України є безумовною підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

А тому з процесуальних мотивів оскаржуване рішення місцевого суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Херсонської області від 07 вересня 2016 року у справі № 923/1636/15 скасувати.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Лавриненко Л.В.

ОСОБА_1