ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
26 жовтня 2016 року Справа № 925/308/16
За результатами розгляду касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі за текстом - ПАТ "Державний ощадний банк України"), колегією суддів Вищого господарського суду України у складі: Поліщук В.Ю. (доповідач), Катеринчук Л.Й., Куровський С.В., прийнято постанову від 26.10.2016 року у справі №925/308/16: касаційну скаргу ПАТ "Державний ощадний банк України" залишено без задоволення; ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 року у справі № 925/308/16 Господарського суду Черкаської області залишено без змін.
Підставою для прийняття Вищим господарським судом України цієї постанови стала позиція суддів проте, що, за відсутності доказів звернення ПАТ "Державний ощадний банк України" з грошовими вимогами до боржника в порядку, встановленому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", його кредиторські вимоги не розглянуті і не визнані господарським судом, відповідно, на момент здійснення апеляційного провадження ПАТ "Державний ощадний банк України" не набув статусу учасника у справі про банкрутство, а відтак не наділений процесуальним правом на оскарження ухвали суду першої інстанції від 31.05.2016 року.
Проте, на мою думку, касаційна скарга підлягала задоволенню з огляду на наступне.
Згідно зі ст.41 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.
Пункт 8 частини 3 статті 129 Конституції України визначає серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону, що діяла до 30.09.2016 року), згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення. Відповідно, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.
Таким чином, випадки в яких особа має право оскаржити рішення суду в апеляційному чи касаційному порядку мають бути встановлені Господарським процесуальним кодексом України.
Відповідно до ч. 1 ст. 91 ГПК України, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.
Статтею 1 ГПК України унормовано, що суб'єкти господарювання, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
У відповідності до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", учасниками у справі про банкрутство є сторони, забезпечені кредитори, арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор), власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) суб'єкта підприємницької діяльності - боржника, а також у випадках, передбачених цим Законом, інші особи, які беруть участь у провадженні у справі про банкрутство. Як встановлено статтею 1 Закону, сторонами у справі про банкрутство є конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів) та боржник (банкрут). Цією статтею, також, визначено, що забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).
За приписами ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", кредитор - юридична або фізична особа, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає (ст.23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").
В силу ч.2 ст.23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", забезпечені кредитори зобов'язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство лише в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення.
Частиною 8 наведеної вище статті Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", унормовано, що розпорядник майна зобов'язаний окремо внести до Реєстру вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за їх відсутності - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав.
Згідно ч.2 ст.33 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом, або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше.
Таким чином, на мою думку, забезпечені кредитори набувають статусу учасника провадження у справі про банкрутство з моменту порушення такого провадження, а відтак, набувають і процесуальне право на оскарження ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство, оскільки з моменту порушення провадження у справі про банкрутство права такого кредитора можуть вважаться порушеними, з огляду на те, що, відповідно до ч.9, 15 ст.16 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в ухвалі про порушення провадження у справі про банкрутство, зокрема, зазначається про введення мораторію на задоволення вимог кредиторів. З моменту порушення провадження у справі про банкрутство, зокрема, пред'явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство.
Поряд з цим, у відповідності до ч.3 ст.19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (яка передбачає, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства), заставний кредитор позбавляється можливості реалізувати своє право на звернення стягнення на заставне майно.
Вважаю, що ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 року у справі № 925/308/16 Господарського суду Черкаської області прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, а саме: ст.ст. 1, 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 1, 80, 91 ГПК України, ст.129 Конституції України.
Суддя В.Ю. Поліщук