У Х В А Л А

3 листопада 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України Берднік І.С., розглянувши заяву дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про винесення додаткового рішення щодо повернення з Державного бюджету України судового збору у справі № 903/33/15 за заявою дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Східноєвропейська теплоелектрогенеруюча компанія" про визнання банкрутом,

в с т а н о в и в:

Постановою Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року постанову Вищого господарського суду України від 6 жовтня 2015 року, прийняту за результатами розгляду касаційної скарги дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", скасовано, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10 червня 2015 року залишено в силі.

До Верховного Суду України надійшла заява дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про винесення додаткового рішення у справі № 903/33/15 щодо повернення з Державного бюджету України судового збору у розмірі 609,00 грн, сплаченого за подання дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" касаційної скарги до Вищого господарського суду України (копія платіжного доручення від 24 червня 2015 року № 3424).

У прийнятті зазначеної заяви слід відмовити, виходячи із такого.

Відповідно до частини сьомої статті 49 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У справі № 903/33/15 такий розподіл здійснено не було.

Разом із тим відповідно до частини другої статті 44 ГПК розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Загальний порядок повернення судового збору регулюється статтею

7 Закону України "Про судовий збір".

Частиною першою статті 9 цього Закону визначено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Судовий збір у розмірі 609,00 грн сплачено до державного бюджету на рахунок № 0007, відкритий за кодом класифікації доходів бюджету 22030004 (Судовий збір (Вищий господарський суд України, 070)), символ звітності 254.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року

№ 106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету" (із змінами та доповненнями) визначено, що контроль за справлянням надходжень бюджету за кодом класифікації доходів бюджету 22030004 здійснюється Вищим господарським судом України.

Відтак, питання щодо повернення сплаченої суми судового збору в будь-якому разі вирішується господарським судом, який розглядав справу, навіть якщо таку сплату помилково здійснено не за місцем розгляду справи.

Таку позицію Вищий господарський суд України висловив у підпункті 5.6 пункту 5 постанови Пленуму від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

Отже, Верховним Судом України не може бути розглянуто заяву про повернення сплаченої суми судового збору у розмірі 609,00 грн за подання дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" касаційної скарги до Вищого господарського суду України.

Враховуючи викладене, керуючись пунктом 6 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів"

від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, статтею 44 ГПК, статтями 7, 9 Закону України "Про судовий збір",

у х в а л и в:

Відмовити у прийнятті заяви дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про повернення з Державного бюджету України сплаченої суми судового збору у розмірі

609,00 грн за подання касаційної скарги на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10 червня 2015 року та ухвалу господарського суду Волинської області від 5 травня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України І.С. Берднік