ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2016 р. Справа № 917/1482/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", вул. Ст.Поділ, 5, м. Полтава, 36022 в особі Комсомольської філії ПАТ Полтаваобленерго, вул.. Портова, 25, м. Горішні Плавні, Полтавська область, 39800

до Комунального виробничого підприємства Теплоенерго м. Горішні Плавні, вул. Молодіжна, 8, м. Горішні Плавні, Полтавська область, 39800

про стягнення 15 146,61 грн.,

Суддя Мацко О.С.

Представники у судовому засіданні 06.10.2016р.

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №10-73/2136 від 22.02.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 4197 від 05.10.2016 р.

Представники у судовому засіданні 01.11.2016р.

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №10-73/2136 від 22.02.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 4197 від 05.10.2016 р.

У судовому засіданні 06.10.2016 р. з метою надання можливості представлення сторонами додаткових письмових доказів, судом було оголошено перерву в порядку ст. 77 ГПК України, про що представники сторін були повідомлені під розписку.

01.11.2016 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" в особі Комсомольської філії ПАТ Полтаваобленерго до Комунального виробничого підприємства Теплоенерго м. Горішні Плавні про стягнення 15 146,61 грн., з яких 9 342,76 грн. пені, 5 166,83 грн. втрат від інфляції, 637,01 грн. 3% річних за невиконання договірних зобовязань за договором про постачання електричної енергії № 1/4 від 20.10.2008 року.

Відповідач на позов відреагував відзивом № 4196 від 05.10.2016р. (вх.№ 12243 від 06.10.2016р., а.с. 51-52), в якому борг визнав частково в сумі 7 222,00 грн. та надав докази сплати цієї суми (оригінал платіжного доручення № 182 від 20.09.2016 року про сплату 7 222,00 грн., з яких 6 762,04 грн. пені, 459,96 грн. 3% річних, а.с. 52) та послався на відсутність прострочення проведення розрахунків між сторонами за електричну енергію на підставі спільних протокольних рішень.

06.10.2016 року до канцелярії господарського суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог від 05.10.2016 року № 13-10-02/2033 (вх№12238, а.с. 56-58), яка залучена до матеріалів даної справи.

Статтею 22 ГПК України передбачено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

За викладеного, суд прийняв заяву позивача про зменшення суми позову, відтак предметом розгляду даного спору є стягнення 7 924,60 грн., з яких 2 580,72 грн. пені, 5 166,83 грн. втрат від інфляції, 177,05 грн. 3% річних за невиконання договірних зобовязань за договором про постачання електричної енергії № 1/4 від 20.10.2008 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд встановив:

20.10.2008 p. між Комсомольською філією ВАТ «Полтаваобленерго» (надалі Постачальник) та Комунальним виробничим підприємством «Комсомольськтеплоенерго» (надалі Споживач) було укладено Договір про постачання електричної енергії № 1/4 (далі - Договір, а.с. 8-16). Надалі Відкрите акціонерне товариство «Полтаваобленерго» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго», відповідно змінилася і назва філії на Комсомольську філію ПАТ «Полтаваобленерго», що підтверджується матеріалами справи.

Умовами договору визначено, зокрема, наступне:

- споживач зобов'язується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів електричної енергії" (п. 2.3.3 Договору);

- за внесення платежів, передбачених п. 2.3.3 - 2.3.4 цього Договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, компенсаційні нарахування на встановлений індекс інфляції та трьох процентів річних з простроченої суми (п. 4.2.1 Договору);

В Додатку № 2 до Договору "Порядок розрахунків" сторони узгодили, зокрема, наступне :

- розрахунковим вважається період з 8-00 години 26 числа попереднього місяця до 8-00 годин такого ж числа поточного місяця. Розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника. За дату оплати приймається дата зарахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника (п. 1 Порядку);

- у разі несвоєчасної оплати обумовлених даним порядком платежів постачальник електричної енергії проводить споживачу нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставник НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, на суму боргу здійснюються компенсаційні нарахування на встановлений індекс інфляції та три проценти річних за весь час прострочення (п. 9 Порядку).

За даними позивача, останній продав у жовтні 2015р. споживачу електричну енергію (як різновид товару), проте відповідач прострочив оплату, у зв'язку з чим позивач заявив до стягнення пеню за період з 02.11.2015 р. по 30.11.2015 р. в сумі 9 342,76 грн., інфляційні нарахування за період з 02.11.2015 р. по 30.11.2015 р. на суму 5166,83 грн. та три проценти річних від простроченої суми за період з 02.11.2015 р. по 30.11.2015 р. на суму 637,01 грн. (детальний розрахунок, а.с. 18-20).

Враховуючи сплату відповідачем 7 222,00 грн. за платіжним дорученням №182 20.09.2016 року, з яких 6 762,04 грн. пені, 459,96 грн. 3% річних, позивач заявив до стягнення з відповідача 7 924,60 грн., з яких 2 580,72 грн. пені, 5 166,83 грн. втрат від інфляції, 177,05 грн. 3% річних (в редакції заяви про зменшення позовних вимог від 05.10.2016 року № 13-10-02/2033).

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші угоди (правочини), передбачені законом.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. ст. 612 ЦК України).

Наданими до справи доказами підтверджуються факт існування між сторонами заснованих на договорі постачання електричної енергії правовідносин з приводу постачання електричної енергії, обсяги та вартість поставленої за договором енергії.

При цьому як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2015 р. та 11.11.2015 р. між Головним управлінням Державної казначейської служби в Полтавській області, Департаментом фінансів Полтавської області державної адміністрації, Комунальним виробничим підприємством "Комсомольськтеплоенерго", Енергопостачальною компанією ПАТ "Полтаваобленерго", ДП "Енергоринок" укладені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету № 20/3661 та № 20/3908, предметом яких була організація та проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005р. "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій.

Згідно вказаних спільних протокольних рішень сторони дійшли згоди щодо сплати відповідачем на користь позивача коштів за спожиту в жовтні 2015 р. електроенергію з призначенням платежу: Електроенергія за відповідний період.

За змістом пункту 5 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися перерахувати кошти наступній стороні не пізніше наступного дня після нарахування коштів на їх рахунок.

Зазначені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків набули чинності з моменту його підписання усіма сторонами і діяло до повного виконання Сторонами своїх обов'язків ( п. 9 спільного протокольного рішення ).

Цивільним кодексом України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ст. 202). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ст.203).

Згідно із ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З врахуванням змісту вказаних вище спільних протокольних рішень та норм Цивільного кодексу України зазначені спільні протокольні рішення є багатосторонніми правочинами (договорами). До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до п.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 7 924,60 грн., а саме 2 580,72 грн. пені, 5 166,83 грн. втрат від інфляції, 177,05 грн. 3% річних (в редакції заяви про зменшення позовних вимог від 05.10.2016 року № 13-10-02/2033) за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором про постачання електричної енергії № 1/4 від 20.10.2008 р. за жовтень 2015 р.

При цьому, як вбачається з наданого позивачем розрахунку нарахування пені, 3 % річних, інфляційних за зобов'язаннями за жовтень 2015 р. позивачем здійсненні без врахування положень спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за електроенергію б/н за рахунок коштів загального фонду державного бюджету від 15.10.2015 р. та 11.11.2015 р.

Як зазначено в постановах Верховного Суду України від 25.03.2015р. у справі №924/1265/13, від 09.09.2014р. у справі №5011-35/1533-2012-19/522-2012, від 09.09.2014р. у справі №5011-1/1043-2012-42/528-2012, від 09.09.2014р. у справі №5011-35/1272-2012-42/527-2012 та від 16.09.2014р. у справі №5011-42/1230-2012-69/542-2012 умовами договору про організацію взаєморозрахунків передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору про постачання газу; що договір про організацію взаєморозрахунків не передбачав можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань та підстав для інших грошових вимог та оскільки розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків, то строки виконання зобов'язання відповідачем було дотримано, а тому підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та для стягнення неустойки (штрафу, пені) не було.

Верховний Суд України також зазначив, що для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України та застосування неустойки (пені, штрафу), передбачених договором купівлі-продажу природного газу, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків.

Згідно статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Як зазначає відповідач та відображує в розрахунку штрафних санкцій (а.с. 53-55) кошти в сумі 157 993,71 грн. були зараховані на рахунок позивача за спожиту в жовтні 2015р. електроенергію, що підтверджує факт виконання відповідачем зобов'язань у визначені спільними протокольними рішеннями строки.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, зясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України понесені позивачем судові витрати у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно, у разі відмови у задоволенні позову судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, не відшкодовується йому за рахунок відповідача.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст.33,43,49,82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У позові відмовити.

Повне рішення складено 07.11.2016 р.

Суддя О.С.Мацко