ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25 жовтня 2016 р. Справа № 918/932/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за позовом Фермерське господарство імені Шевченка

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЮТ- АГРО"

про визнання недійсним договору

За участю представників сторін:

від позивача: представник ОСОБА_2

від відповідача: представник ОСОБА_3

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство імені Шевченка (надалі Позивач або ФГ ім.Щевченка) звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЮТ- АГРО" (надалі Відповідач або ОСОБА_1) в якому просить визнати недійсним договір № 03-П/03/2015 безпроцентної поворотної позики від 31 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЮТ-АГРО» (Позикодавець) та Фермерським господарством ім. Шевченка (Позичальник); договір № 05-П/04/2015 безпроцентної поворотної позики від 29 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЮТ- АГРО» (Позикодавець) та Фермерським господарством ім. Шевченка (Позичальник); договір № 01-П/05/2015 безпроцентної поворотної позики від 29 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЮТ-АГРО» (Позикодавець) та Фермерським господарством ім. Шевченка (Позичальник); договір № 01-П/06/2015 безпроцентної поворотної позики від 03 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЮТ-АГРО» (Позикодавець) та Фермерським господарством ім. Шевченка (Позичальник).

Заявлені вимоги Позивач мотивує тим, що вказані договори суперечать актам цивільного законодавства України, так як є договорами про надання фінансових послуг і, вчинені Відповідачем, як надавачем послуг, без відповідного дозволу (ліцензії).

Крім того Позивач стверджує, що оспорювані договори підпадають під ознаки удаваних правочинів, передбачених ст.235 ЦК України і укладені для приховання іншого правочину - про надання безповоротної фінансової допомоги.

Відповідач надав суду письмовий відзив на позов в якому проти вимог Позивача заперечив пославшись на те, що оспорювані договори укладені у відповідності до законодавства України, діючого на момент їх укладення.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

31 березня 2015 року між ТОВ "ЮТ-Агро" (Позикодавець) та ФГ "ім. Шевченка" (Позичальник) укладено Договір про надання поворотної позики № 03- П/03/2015(Договір 1).

30 квітня 2015 року між ТОВ "ЮТ-Агро" та ФГ "ім. Шевченка" укладено Договір про надання поворотної позики № 05-П/04/2015 (Договір 2) .

29 травня 2015 року між ТОВ "ЮТ-Агро" та ФГ "ім. Шевченка" укладено Договір про надання поворотної позики № 01-П/05/2015 (Договір 3).

1 червня 2015 року між ТОВ "ЮТ-Агро" та ФГ "ім. Шевченка" укладено Договір про надання поворотної позики № 01-П/06/2015 (Договір 4) (надалі кожен окремо Договір а в сукупності Договора).

Пунктом 1.1. договорів передбачено, що Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов'язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даними договорами.

Згідно пункту 2.1 договору - 1, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 150 000 грн. 00 коп.

Згідно пункту 2.1 договору - 2, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 150 000 грн. 00 коп.

Згідно пункту 2.1 договору - 3, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 150 000 грн. 00 коп.

Згідно пункту 2.1 договору - 4, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 23 000 грн. 00 коп.

Пунктами 2.3 договорів встановлено, що поворотна фінансова допомога надається Позикодавцем Позичальнику шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок Позичальника.

Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 31 березня 2016 року (пункт 3.1 договору - 1).

Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 30 квітня 2016 року (пункт

1.1 договору - 2).

Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 29 травня 2016 року (пункт

3.1 договору - 3).

Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 03 червня 2016 року (пункт

3.1 договору - 4).

Пунктом 4.1 договорів визначено, що Сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов'язань за даними договорами відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п.4.2 Договору в разі несвоєчасного повернення позики Позичальник сплачує на користь Позикодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а також двадцять пять відсотків річних за кожен день такого прострочення.

Позивач вважає, що умовами договору передбачено нарахування відсотків за користування позикою (п.4.2), і відповідно для їх укладення необхідно дозвіл (ліцензію), однак зазначені Договори укладені без відповідного дозволу (ліцензії) зі сторони Відповідача, як надавача фінансових послуг.

Однак зазначене твердження Позивача не грунтується на нормах закону, що підтверджується наступним.

Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положення ст. 215 ЦК України передбачають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК).

Обов'язки за договором позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Отримавши у власність передані позикодавцем гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник зазвичай стає зобов'язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей такого ж роду і якості.

В зазначеній статті ЦКУ нічого не вказується про осіб, які можуть бути сторонами договору позики. Так, позичальником може будь-яка фізична чи юридична особа, яка має цивільну дієздатність. Щодо позикодавця, то чинне законодавство України визначає певні особливості. Так, позикодавцем грошових коштів може бути тільки особа із спеціальним статусом. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надання грошових коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою. Відповідно до ст. 1 вищевказаного Закону, під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто, при наданні в позику грошових коштів презюмується отримання прибутку у вигляді відсотків за користування грошовими коштами. Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності (далі - суб'єкти підприємницької діяльності). Відповідно до ч. 4 ст. 5 того ж Закону можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Так, розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 31 березня 2006 року N 5555, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2006 р. за N 477/12351, "Про можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств" встановлено, що юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом. Іншим документом, а саме Порядком надання звітності фінансовими компаніями і юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначену законами та нормативно-правовими актами Держфінпослуг можливість надавати окремі види фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 27 січня 2004 р. N 27 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 6 квітня 2004 р. за N 431/9030, передбачено, що юридична особа, яка за своїм статусом не є фінансовою установою, може надавати фінансові послуги (зокрема, надавати позики) за умови, якщо вона перебуває на обліку в Державній комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, а також подає спеціальну звітність щодо цих операцій до вказаного державного органу.

Отже, з огляду на зазначене вище, позикодавцем в договорі про надання в позику грошових коштів з нарахуванням відсотків може бути тільки особа, яка має спеціальний статус.

Що ж стосується договорів, за якими у позику надаються речі, що визначені родовими ознаками або грошові кошти без отримання відсотків, то позикодавцями у таких договорах можуть бути дієздатні фізичні особи та юридичні особи.

Щодо наявності ліцензії, то відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надавати фінансові кредити за рахунок залучених грошових коштів має право тільки кредитна установа на підставі виданої ліцензії. Отже, якщо надання процентної грошової позики за власний рахунок не супроводжується прямим або опосередкованим залученням коштів або інших фінансових активів від інших осіб, то така операція не вимагає одержання ліцензії.

Судом встановлено, що грошові кошти за оспорюваними договорами надані Відповідачем Позивачу без отримання відсотків і за рахунок власних коштів, а відтак такі операції не вимагають одержання ліцензії.

Крім того суд зазначає, що відповідно до ст. 1 ГПК України право на звернення з позовом мають особи, чиї права або інтереси порушено. Відсутність же певного статусу у позикодавця під час надання позики ніяким чином не порушує права позичальника при користуванні отриманими коштами.

Посилання Позивача на те, що договори позики є відплатними, так як пунктом 4.2 передбачено нарахування відсотків за користування позикою, є необгрунтованими з огляду на наступне.

Пунктом 4.2 догорів позики передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позики Позичальник сплачує на користь Позикодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а також двадцять пять відсотків річних за кожен день такого прострочення.

Тобто відповідно до даного пункту відсотки в розмірі двадцять пять річних Позичальник зобов"язаний сплачувати тільки в разі несвоєчасного повернення позики у строк передбачений договорами, однак ні в якому разі зазначений пункт не встановлює відсотків за саме користування позикою, як то стверджує Позивач.

Необгрунтованими є і твердження Позивача про те, що оспорюваними Договорами передбачена подвійна відповідальність за порушення їх умов, а саме і пеня, і 25% річних, так як правова природа пені та процентів річних є різною і, відповідно, по-різному здійснюється нарахування цих сум та обчислення позовної давності щодо їх стягнення з боржника, і стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією.

Сплата процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене вище передбачене в Постановаі Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Безпідставним є твердження Позивача про те, що оспорювані договори підпадають під ознаки удаваних правочинів, передбачених ст.235 ЦК України, оскільки укладені для приховання іншого правочину - про надання безповоротної фінансової допомоги ТОВ ім.Шевченка.

Умовами договорів позики чітко передбачено, що Позикодавець надає Позичальнику саме поворотну фінансову допомогу (п.1.1), і встановлено конкретні строки до яких вона має бути повернута.

Всупереч статті 33 ГПК України Позивачем не доведено належними доказами, що договори про надання поворотної позики вчинені сторонами для приховання іншого правочину, а все наведене в позовній заяві є голослівним.

Відтак, з огляду на вищенаведене, вимоги Фермерського господарства імені Шевченка не підлягають задоволенню.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення підписано 28 жовтня 2016 року.

Суддя Марач В.В.