КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2016 р. Справа№ 910/6983/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

за участю представників сторін:

від прокуратури - Скляр Д.Ю., посвідчення №041074 від 03.02.2016 року,

від відповідача 1 - Ковальчук І.В., довіреність №01-52/13 від 04.01.2016 року,

від відповідача 2 - не з'явилися,

від відповідача 3 - Марискіна О.О., довіреність б/н від 06.09.2016 року,

від відповідача 3 керівник - Косіков С.В., виписка №83708 від 22.03.2013 року,

від третьої особи 1, 2 - не з'явилися,

розглянувши матеріали апеляційної скарги

заступника прокурора Полтавської області

на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року

у справі №910/6983/15-г (суддя Головіна К.І.)

за позовом прокурора Кременчуцького району Полтавської області,

до 1) Полтавської обласної державної адміністрації

2) Кременчуцької районної адміністрації,

3) приватного підприємства "НВТО Кременчук - Пласт"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державна інспекція сільського господарства у Полтавській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Рокитненська сільська рада

про скасування розпоряджень, визнання недійсними договорів, повернення земельної ділянки -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року прокурор Кременчуцького району Полтавської області подав до господарського суду міста Києва позов до Полтавської обласної державної адміністрації, Кременчуцької районної адміністрації та приватного підприємства "НВТО Кременчук - Пласт" про:

- визнання недійсним та скасування розпорядження Кременчуцької районної державної адміністрації від 25.07.2012 №493 "Про погодження надання в оренду водних об'єктів ПП "НВТО Кременчук-Пласт на території Рокитненської сільської ради";

- визнання недійсним та скасування розпорядження голови Полтавської обласної державної адміністрації від 25.09.2013 №415 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки";

- визнання недійсним та скасування розпорядження голови Кременчуцької районної державної адміністрації від 30.10.2012 №722 "Про надання дозволу на складання проекту землеустрою", розпорядження голови Кременчуцької РДА від 29.12.2012 №1049 "Про внесення змін до розпорядження голови Кременчуцької РДА від 30.10.2012 №722", розпорядження голови Кременчуцької РДА від 26.06.2013 №190 "Про внесення змін до розпоряджень голови Кременчуцької РДА від 30.10.2012 №722 та від 29.12.2012 №1049";

- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки водного фонду від 30.10.2013, укладеного між Полтавською ОДА та ПП "НВТО Кременчук-Пласт (зареєстрований у реєстраційній службі Кременчуцького районного управління юстиції Полтавської області від 29.11.2013 - номер запису про інше речове право 3749036);

- визнання недійсним договору оренди водного об'єкта від 03.08.2012, укладеного між Кременчуцькою РДА та ПП "НВТО Кременчук-Пласт" (зареєстрований 17.10.2012 за №5 у книзі записів реєстрації договорів оренди);

- зобов'язання Приватного підприємства "НВТО Кременчук-Пласт" повернути земельну ділянку водного фонду площею 29,9 га (кадастровий номер :08:000:1598) Полтавській обласній державній адміністрації.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.06.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 року, у позові прокурора Кременчуцького району Полтавської області відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.04.2016 року рішення господарського суду міста Києва від 18.06.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/6983/15-г відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, заступника прокурора Полтавської області подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/6983/15-г та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник, крім підстав зазначених у позовній заяві, посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2016 року у справі №910/6983/15-г апеляційну скаргу заступника прокурора Полтавської області на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/6983/15-г прийнято до провадження та призначено її розгляд на 07.08.2016 року.

06.09.2016 року відповідач 3 подав через загальний відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу в якому просив рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року залишити без змін.

В судове засідання 07.09.2016 року з`явились представник прокуратури, позивача та представники відповідача, надали усні пояснення по суті спору та відповіли на запитання суду. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2016 року розгляд справи відкладено на 28.09.2016 року.

У зв'язку припинення повноважень судді ОСОБА_8., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1, Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 03.02.2016 року, автоматизованою системою здійснено заміну судді ОСОБА_8. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано протокол.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів апеляційну скаргу заступника прокурора Полтавської області на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/6983/15-г передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Агрикової О.В. (головуючий), Чорногуз М.Г., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора Полтавської області на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі № 910/6983/15-г прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Гаврилюк О.М., Чорногуз М.Г.

В судовому засіданні 28.09.2016 року, представники прокуратури, відповідача1 та відповідача3 надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду. Представники відповідача2, третьої особи1 та третьої особи2 у судове засідання не з'явились, причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2016 року розгляд справи відкладено на 26.10.2016 року.

03.10.2016 року третя особа 1 подала через загальний відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення та клопотання про розгляд справи без участі представника.

24.10.2016 року третя особа 1 подала через загальний відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення та клопотання про розгляд справи без участі представника.

В судовому засіданні 26.10.2016 року, представники прокуратури, відповідача1 та відповідача3 надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду. Прокурор підтримав апеляційну скаргу, відповідач1 та відповідач3 заперечували проти апеляційної скарги.

Представники відповідача2, третьої особи1 та третьої особи2 у судове засідання не з'явились.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що відповідач2, третя особа1 та третя особа2 були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників відповідача2, третьої особи1 та третьої особи2.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.07.2012 року розпорядженням голови районної державної адміністрації Полтавської області № 493 погоджено ПП "НВТО Кременчук-Пласт" надання в оренду водних об'єктів (озеро № 1 - 1,37 га; озеро № 2 - 2,95 га; озера - 2,90 га; штучна водойма (копанка) - 3,18 га) для риборозведення та виробництва сільськогосподарської продукції загальною площею водного дзеркала 10,40 га, які знаходяться на території Рокитненської сільської ради за межами населених пунктів (а.с. 21, т.1).

03.08.2012 року на підставі зазначеного розпорядження між Кременчуцькою районною державною адміністрацією та приватним підприємством "НВТО Кременчук-Пласт" укладено договір оренди водного об'єкта (а.с. 29-30, т.1), за яким відповідач-2 передав в оренду, а відповідач-3 прийняв у строкове платне володіння та користування об'єкти (озера, штучна водойма, загальною площею водного дзеркала 10,40 га (озеро №1 - 1,37 га; озеро №2 - 2,95 га; озера - 2,90 га; штучна водойма (копанка) - 3,18 га) для риборозведення та виробництва сільськогосподарської продукції. Водні об'єкти розташовані за межами населених пунктів Рокитненської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.

03.08.2012 року сторонами підписано акт приймання-передачі водного об'єкту (а.с. 144, т. 1).

30.10.2012 року розпорядженням голови районної державної адміністрації № 722 надано дозвіл на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 56,0 га у користування відповідача-3 для господарських потреб (риборозведення) із земель водного фонду за межами населених пунктів Рокитненської сільської ради (а.с. 22, т. 1).

29.12.2012 року розпорядженням голови районної державної адміністрації № 1049 внесено зміни до розпорядження голови районної державної адміністрації № 722 "Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування ПП "НВТО Кременчук-Пласт"" для господарських потреб (риборозведення) із земель водного фонду та території Рокитнянської Сільської ради", а саме: замість "орієнтовною площею 56,0 га" читати "орієнтовною площею 30,0 га" (а.с. 23, т. 1).

26.06.2013 року розпорядженням голови районної державної адміністрації № 190 внесено зміни до розпорядження голови районної державної адміністрації № 722 "Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування ПП "НВТО Кременчук-Пласт"" для господарських потреб (риборозведення) із земель водного фонду та території Рокитнянської Сільської ради", а саме: замість "для господарських потреб (риборозведення)" читати "для рибогосподарських потреб" (а.с. 24, т. 1).

26.07.2013 року Управлінням екології та природних ресурсів направлено на адресу відповідача-3 лист, в якому зазначено, що земельна ділянки площею 29,9 га не входить до регіонального ландшафтного парку "Кагамлицький" (а.с. 229,т. 1).

02.08.2013 року директор ПП "НВТО Кременчук-Пласт" звернувся до Полтавської обласної державної адміністрації з листом про затвердження проекту землеустрою та надання в оренду на 25 років земельну ділянку (а.с. 83, т.1).

19.08.2013 року Головне управління держземагенства у Полтавській області направило лист погодження до обласної державної адміністрації щодо прийняття розпорядження про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с. 88, т. 1).

25.09.2013 року розпорядженням голови обласної державної адміністрації № 415 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідача-3 на території Рокитненської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області (а.с. 25, т. 1). Зареєстровано право власності держави на земельну ділянку кадастровий номер :08:000:1598. Надано відповідачу-3 земельну ділянку кадастровий номер :08:000:1598 загальною площею 29,9 га земель водного фонду для рибогосподарських потреб на умовах довгострокової оренди терміном на 25 років із земель, не наданих у власність та користування.

30.10.2013 року на підставі розпорядження голови обласної державної адміністрації № 415 від 25.09.2013 року, між Полтавською обласною державною адміністрацією та приватним підприємством "НВТО Кременчук-Пласт" укладено договір оренди землі (а.с. 26-28, т. 1), за умовами якого відповідач-1 надав, а відповідач-3 прийняв в строкове платне користування земельну ділянку водного фонду для рибогосподарських потреб, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Рокитненської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Згідно розділу ІІ договору оренди, в оренду передається земельна ділянка водного фонду (кадастровий номер :08:000:1598) загальною площею 29,9 га, у тому числі для рибогосподарських потреб - 29,90 га.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки водного фонду не проведена.

Відповідно до розділу ІV орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі у грошовій формі в розмірі 205,68 грн. в рік за кожний гектар земельної ділянки водного фонду.

12.02.2015 року прокуратура Кременчуцького району звернулась до Кременчуцької районної державної адміністрації Полтавської області з листом № 86-394 щодо правомірності надання в оренду ПП "НВТО Кременчук-Пласт" земельної ділянки водного фонду.

14.02.2015 року Кременчуцької районної державної адміністрації Полтавської області відповіла по запит прокуратури, в якому зазначила, що земельна ділянка площею, 29,9 га підпадає під містобудівні потреби перспективного розвитку м. Кременчука та частково під розширення автомобільної дороги державного призначення. Вищезазначена земельна ділянка знаходиться в оренді ПП "НВТО Кременчук-Пласт" (а.с. 41, т. 1).

04.03.2015 року Державна інспекція сільського господарства в Полтавській області листом № 01-14/462 повідомила прокурора щодо того, що розпорядження голови Кременчуцької районної державної адміністрації № 722, № 415 та № 58 суперечать нормам чинного законодавства України (а.с. 42, т. 1).

Даний спір виник внаслідок того, що, як стверджує прокурор, зазначені вище розпорядження та укладені на їх підставі договори оренди не відповідають вимогам законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про необґрунтованість та недоведеність доводів на які посилається прокурор виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 58 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів.

Як визначено частиною 4 статті 59 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час винесення спірних розпоряджень), громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Частиною 1, 3 статті 85 Водного кодексу України (у редакції від 22.12.2011 р.) встановлено, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

У тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об'єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним та фізичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (у редакції від 05.07.2012 р.) передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно частини 3 статті 122 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності (крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті) у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства;

в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини шостої цієї статті.

Статтею 1 Водного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень) передбачено, що використання води - процес вилучення води для використання у виробництві з метою отримання продукції та для господарсько-питних потреб населення, а також без її вилучення для потреб гідроенергетики, рибництва, водного, повітряного транспорту та інших потреб.

Водне господарство - галузь, завданням якої є задоволення потреб населення і галузей економіки у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, захист територій від шкідливої дії вод або ліквідація її наслідків. (Наказ Міністерства надзвичайних ситуацій України, від 03.04.2012 N 661 "Про затвердження Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах").

Оскільки на підставі спірного договору оренди водного об'єкта від 03.08.2012 р. передано відповідачеві-3 озера, штучну водойму, загальною площею водного дзеркала 10,40 га (озеро №1 - 1,37 га; озеро №2 - 2,95 га; озера - 2,90 га; штучна водойма (копанка) - 3,18 га) для риборозведення, а відповідно відповідач-3 використовує такі водні об'єкти для потреб рибництва, яке в свою чергу є невід'ємним від процесу використання водних об'єктів та є частиною водного господарства, враховуючи, що передані об'єкти розташовані за межами населених пунктів Рокитненської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, суд першої інстанції вірно зробив висновок, що Кременчуцькою районною державною адміністрацією було видано спірне розпорядження №493 від 25.07.2007 р. та укладено спірний договір оренди водних об'єктів від 03.08.2012 р. в рамках повноважень, передбачених частиною 3 статті 122 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 2-3 статті 123 Земельного кодексу України (у редакції від 02.10.2012 р.), особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Отже, місцевим господарським судом вірно встановлено, що дозвіл на складення проекту землеустрою не міг бути виданий обласною радою та правомірно виданий місцевою державною адміністрацією оскільки розпорядження голови обласної державної адміністрації №415 від 25.09.2013 р., право власності держави на земельну ділянку, кадастровий номер :08:000:1598, яку надано у користування відповідачу-3, було зареєстровано після 25.09.2013 р., а тому вказана земельна ділянка на час винесення спірного розпорядження №722 від 30.10.2012 р. не була власністю держави.

Більше того, судом першої інстанції вірно зазначено, що прокурором вказується інша редакція статті 123 Земельного кодексу України, що є чинною саме на даний час, яка по іншому визначає орган, до якого заінтересованій особі необхідно звертатися для отримання права користування земельною ділянкою, зокрема, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Однак правомірність звернення відповідача-3 до районної державної адміністрації за отриманням дозволу на складення проекту землеустрою та видача останньою такого дозволу має оцінюватися виходячи із норм, що існували на час такого звернення, тому посилання прокурора на частину 2-3 статті 123 Земельного кодексу України, в редакції, чинній на даний час є безпідставним та необґрунтованим.

Згідно частини 1 статті 86 Водного кодексу України, на землях водного фонду можуть проводитися роботи, пов'язані з будівництвом гідротехнічних, лінійних та гідрометричних споруд, поглибленням дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин (крім піску, гальки і гравію в руслах малих та гірських річок), розчисткою русел річок, каналів і дна водойм, прокладанням кабелів, трубопроводів, інших комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи.

Пунктом "г" частини 2 статті 51 Земельного кодексу України передбачено, що у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Отже, враховуючи те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель водного фонду в користування для рибогосподарських потреб отримав позитивний висновок органу водного господарства Полтавського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України та державної землевпорядної експертизи №776 від 26.07.2013 р. (з урахуванням коректурного аркушу про усунення зауважень, викладених у висновку від 26.07.2013 р. №776), предметом перевірки якої і була відповідність розробленого проекту землевідведення нормам чинного законодавства, яка в свою чергу, не виявила жодних порушень законодавства у наданому для перевірки проекті землеустрою, тому доводи прокуратури про визнання недійсним та скасування розпорядження Полтавської обласної державної адміністрації від 25.09.2013 року №415 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» з підстав наявності у проекті ескізу намірів забудови господарського двору для риборозведення та виробництва сільськогосподарської продукції в межах земельної ділянки площею 29.9 га колегією суддів відхилені.

Згідно частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положення статті 203 Цивільного кодексу України, визначають такі підстави недійсності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до висновку №55 від 04.07.2013 р. управління Держкомземагенства Кременчуцького району Полтавської області загальна площа та склад спірної земельної ділянки становить 29,9 га, з яких 26,95 га - низині болота, 2,95 га - під озерами.

Частиною 1-2 статті 124 Земельного кодексу України (у редакції від 11.08.2013 р.) встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України (у редакції від 11.08.2013 р.), не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, використання земельних ділянок для потреб, пов'язаних з користуванням надрами, та спеціального водокористування відповідно до отриманих спеціальних дозволів (ліцензій).

Відповідно до статті 1 Водного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень) водокористування - використання вод (водних об'єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання вод (водних об'єктів).

Також, колегія суддів звертає увагу, що місцевий господарський суд зробив вірний висновок, що Наказ Міністерства надзвичайних ситуацій України від 03.04.2012 № 661 "Про затвердження Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах" має локальну дію та встановлює правила безпеки при експлуатації гідротехнічних споруд у водогосподарських системах, тому визначення водного господарства у ньому є загальним та не може бути застосоване у даному випадку.

Статтею 1 Водного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень) передбачено більш конкретні поняття, що відносяться до водного господарства.

Так, використання води - це процес вилучення води для використання у виробництві з метою отримання продукції та для господарсько-питних потреб населення, а також без її вилучення для потреб гідроенергетики, рибництва, водного, повітряного транспорту та інших потреб;

- рибогосподарський водний об'єкт - водний об'єкт (його частина), що використовується для рибогосподарських цілей;

- рибництво - штучне розведення і відтворення риби та інших водних живих ресурсів.

Надання частин рибогосподарських водних об'єктів, рибогосподарських технологічних водойм, акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України в користування для цілей аквакультури регулюються Законом України "Про аквакультуру", який набрав чинності з 01.07.2013 р. Так, згідно зі ст. 1 цього Закону рибницьке господарство - це єдиний майновий комплекс, до складу якого входить рибогосподарська технологічна водойма або їх комплекс, гідротехнічні споруди, інші споруди (пристрої), будівлі, устаткування, інвентар тощо, земельні ділянки, що призначений для розведення, утримання та вирощування об'єктів аквакультури.

А згідно із ст. 1 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів":

рибогосподарська діяльність - діяльність юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців, пов'язана з вивченням водних біоресурсів, їх охороною, відтворенням, спеціальним використанням, переробкою, реалізацією тощо;

рибогосподарський водний об'єкт (його частина) - водний об'єкт (його частина), що використовується або може використовуватися для цілей рибного господарства.

До рибогосподарських водних об'єктів (їх частин) місцевого значення належать водні об'єкти (озера, річки та їх притоки всіх порядків, водосховища), що розташовані і використовуються у межах однієї області та не належать до водних об'єктів загальнодержавного значення.

Тому твердження скаржника, що розпорядження Кременчуцької РДА № 722 від 30.10.2012 р. про надання земельної ділянки є протиправним і має бути скасоване з підстав невірного визначення судом водного господарства, виключивши з нього таке поняття, як рибництво є хибним.

Таким чином, виходячи із визначення водокористування та специфіки цільового призначення водних об'єктів, що були передані відповідачеві-3 на підставі договору оренди водного об'єкту від 03.08.2012 р., - для риборозведення та виробництва сільськогосподарської продукції, відповідачем - 3 на час укладення спірного договору оренди земельної ділянки від 30.10.2013 р. здійснювалося водокористування озера, штучної водойми, загальною площею водного дзеркала 10,40 га (озеро №1 - 1,37 га; озеро №2 - 2,95 га; озера - 2,90 га; штучна водойма (копанка) - 3,18 га) з промисловою метою - риборозведення.

Судом першої інстанції також вірно встановлено, що на час укладення спірного договору оренди водних об'єктів від 03.08.2012 р. редакція статті 51 Водного кодексу України не передбачала обов'язкової умови для передачі водного об'єкта лише у комплексі із земельною ділянкою водного фонду.

Разом з тим, у зв'язку із набранням чинності з 01.07.2013 р. нової редакції статті 51 Водного кодексу України, яка визначає обов'язкову умову для оренди водного об'єкту - оренду одночасно і земельної ділянки водного фонду, між сторонами були приведені орендні правовідносини у відповідність до вимог законодавства.

Щодо тверджень прокурора що Кременчуцькою РДА під час укладення спірного договору оренди без земельної ділянки водного фонду від 30.10.2013 р. орендну плату встановлено без нормативної грошової оцінки в порушення встановленого законом порядку колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 3 частини 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель", нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Разом з тим, статтею 275 Податкового кодексу України (в редакції від 24.10.2013 р.), яка визначає механізм визначення ставки податку за земельні ділянки, розташовані в межах населених пунктів, нормативну грошову оцінку яких не проведено, ставки податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких не проведено, встановлюються у таких розмірах, що вказані у відповідній таблиці.

Тобто, чинним на час укладення спірного договору оренди землі законодавством було передбачено проведення нормативної грошової оцінки для визначення розміру орендної плати, проте, Податковий кодекс України визначає і інший механізм визначення такої орендної плати у разі не проведення відповідної нормативної грошової оцінки.

Як вбачається з розділу 4 спірного договору оренди землі, розмір орендної плати визначений на рівні 205,68 грн. за кожний гектар орендованої площі, що є свідченням дотримання сторонами такої істотної умови договору оренди землі як орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Разом з цим, така істотна умова договору, як орендна плата, у договорі не була відсутня, а була передбачена сторонами, тому в цій частині можливе внесення змін шляхом укладення додаткових угод до договору земельної ділянки від 30.10.2013 р.

Крім того, з метою внесення таких змін, відповідач-3 уклав договір № 36/05-М від 19.05.2016 р. з ПП "Геопроект" на розробку технічної документації з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, яка буде застосована для визначення орендної плати.

Також прокурор вказує, що у спірному договорі оренди земельної ділянки від 30.10.2013 р. відсутня така істотна умова, як встановлені ст. 61 Земельного кодексу України обмеження щодо використання земельної ділянки прибережної захисної смуги (навколо озера №2 площею 2,95 га), що є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Однак статтею 15 Закону України "Про оренду землі", яка визначає істотні умови договору оренди землі, не передбачено такої істотної умови для договору, як встановлені ст. 61 Земельного кодексу України обмеження щодо використання земельної ділянки прибережної захисної смуги, а вказівка Полтавського обласного управління земельних ресурсів у висновку погодження №01-2/874 від 27.06.2013 р. про необхідність використовувати земельну ділянку при дотриманні ст. 61 Земельного кодексу України не є умовою для встановлення такої обставини як істотної та не слугує підставою для її обов'язкового викладення у спірному договорі.

Оскільки розмір орендної плати у спірному договорі передбачений, при цьому визначений без порушення норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що сторонами досягнуто всіх істотних умов договору, а підстав для визнання його недійсним немає.

Також, колегія суддів бере до уваги висновок Верховного суду України, викладений у постанові № 3-514гс16 від 6 липня 2016 року, що позов, предметом якого є визнання недійсним розпорядження органу місцевого самоврядування, яким вирішено питання про передачу в оренду земельних ділянок, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки таке розпорядження органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для орендарів земельних ділянок, оскільки у таких осіб виникло право володіння земельною ділянкою, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Твердження скаржника про те, що під час прийняття оскаржуваного рішення суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального закону, щодо повного та всебічного дослідження обставин справи, судова колегія вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав правову оцінку наявними у матеріалах справи доказами.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора Полтавської області на рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/6983/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року у справі №910/6983/15-г залишити без змін.

3. Справу №910/6983/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

О.М. Гаврилюк