ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

"25" жовтня 2016 р. Справа № 911/4521/15

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши
скаргу Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»
надії Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області
у справі господарського суду Київської області № 911/4521/15
за позовомПриватного акціонерного товариства «Компанія Інтерлогос», м. Біла Церква
доДочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», Київська обл., Вишгородський р-н, с. Демидів
простягнення 3672806,69 грн.
за участю представників:

скаржника:не зявились, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином
позивача:ОСОБА_1 дов. від 10.02.2016 № 71
ВДВС:не зявились, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином
встановив:

Рішенням господарського суду Київської області від 15.03.2016 у справі № 911/4521/15 припинено провадження у справі в частині вимог про стягнення 2364221,41 грн. основного боргу, 4528,33 грн. пені та 23,64 грн. штрафу. Решту позову задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь Приватного акціонерного товариства «Компанія Інтерлогос» 1172238,56 грн. інфляційних втрат, 101814,97 грн. 3% річних, 19110,80 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

На виконання вказаного рішення господарським судом Київської області був виданий відповідний наказ від 23.06.2016.

Дочірнє підприємство «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звернулось до господарського суду Київської області зі скаргою в порядку ст. 121-2 ГПК України на дії Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, в якій просить суд визнати протиправними дії державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з винесення постанови від 05.09.2016 ВП № 51937448 про арешт коштів боржника та скасувати постанову державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.09.2016 ВП № 51937448 про арешт коштів боржника.

Скарга мотивована тим, що державний виконавець Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області безпідставно виніс вказану вище постанову про арешт коштів боржника, оскільки оскаржувана постанова порушує встановлений порядок звернення стягнень на майно підприємств із державною часткою у статутному фонді.

Скаржник належним чином повідомлений про час і місце розгляду скарги, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Присутній в судовому засіданні представник позивача проти вимог скарги заперечив з підстав, викладених в поясненнях щодо скарги на дії органу ДВС, які зводяться до того, що доводи відповідача викладені в скарзі є необґрунтованими, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

ВДВС, належним чином повідомлений про час і місце розгляду скарги, в судове засідання не зявився, заперечень на подану скаргу чи письмових пояснень щодо поданої скарги не надіслав, про причини неявки суд не повідомив.

Розглянувши матеріали скарги, заслухавши пояснення представника позивача присутнього в судовому засіданні, суд зазначає таке.

Згідно ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) виконанню державною виконавчою службою підлягають виконавчі документи, зокрема, судові накази.

Згідно ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови), державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови), державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області 16.08.2016 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 51937448 щодо примусового виконання рішення господарського суду Київської області від 15.03.2016 у справі № 911/4521/15 за наказом господарського суду Київської області від 23.06.2016 у даній справі. Пунктом 2 зазначеної постанови боржнику надано семиденний термін для добровільного виконання судового рішення.

Однак боржник Дочірнє підприємство «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в добровільному порядку судове рішення не виконав.

Відповідно до п.п 5, 6 ч. 3. ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, накладати арешт на майно боржника, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

У звязку з невиконанням відповідачем рішення суду в наданий строк в добровільному порядку, державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було прийнято 05.09.2016 постанову про арешт коштів боржника, якою державним виконавцем накладено арешт на кошти боржника, що містяться на його рахунках, перелік яких зазначено у вказаній постанові.

Разом з тим, боржник зазначає, що державний виконавець Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» безпідставно виніс вказану вище постанову про арешт коштів боржника, оскільки оскаржувана постанова порушує встановлений порядок звернення стягнень на майно підприємств із державною часткою у статутному фонді.

Боржник стверджує, що оскільки його засновником і власником є Публічне акціонерне товариство «ДАК «Автомобільні дороги України», яке перебуває у державній власності, боржник також належить до державних підприємств.

Нормами ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.

У звязку з чим, божник стверджує, що в розумінні ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) грошові кошти є майном боржника, на примусову реалізацію якого Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій.

Оскільки, накладення арешту на кошти та майно боржника є одним з заходів примусового виконання рішення суду, відповідні дії державного виконавця також підпадають під дію мораторію.

У звязку з чим, боржник просить суд визнати протиправними дії державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з винесення постанови від 05.09.2016 ВП № 51937448 про арешт коштів боржника та скасувати постанову державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.09.2016 ВП № 51937448 про арешт коштів боржника

Судом встановлено, що оскаржуваною постановою Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.09.2016 ВП № 451937448 накладено арешт на кошти боржника, що містяться на його рахунках, перелік яких зазначено у вказаній постанові.

Стаття 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) визначає загальний порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника та передбачає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з ч. 2-4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих на виконання статей 191 та 261 Закону України «Про теплопостачання», статті 151 Закону України «Про електроенергетику», та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки». Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Частина 5 ст.ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) визначає, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Статті 65 та 66 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) розрізняють підстави та порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника - юридичної особи.

Стаття 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) стосується виключно грошових коштів, як готівкових, так і тих, що перебувають на рахунках у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом.

Стаття 66 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) регулює підстави та порядок звернення стягнення на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

З огляду на норми Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», цей Закон спрямований на забезпечення економічної безпеки держави, недопущення руйнування цілісних майнових комплексів державних підприємств, захисту інтересів держави під час реалізації майна господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Дія мораторію, встановлена частиною першою цієї статті, не поширюється на застосування примусової реалізації майна (за виключенням об'єктів, що відповідно до закону не підлягають приватизації, а також підприємств, перед якими у держави є підтверджена в установленому порядку заборгованість з відшкодування різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з опалення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню) для погашення заборгованості перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та її дочірніми підприємствами, що здійснювали постачання природного газу на підставі ліцензії. Порядок реалізації майна встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов'язань боржника з перерахування фондам загальнообов'язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3.6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.06.2003 у справі № 1-11/2003 про мораторій на примусову реалізацію майна зазначено: «Конституційний Суд України виходить із того, що Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» не порушує конституційної вимоги обов'язковості судових рішень. Рішення судів про примусове відчуження майна підприємств, ухвалені до і після прийняття Закону, ним не скасовуються, вони залишаються в силі, а їх виконання призупиняється до вдосконалення механізму примусової реалізації майна. Тобто Законом встановлюється подовжений на цей період строк їх виконання».

Згідно п. 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» від 18.05.2006 № 01-8/1114 відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств.

Згідно з приписом частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

До інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності підприємства, слід відносити лише ті майнові активи, які обліковуються як необоротні згідно з положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 2 «Баланс», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31.03.99 № 87 (з подальшими змінами і доповненнями). Дія мораторію не поширюється на ту частину майнових активів підприємства, що обліковуються як оборотні активи, а саме грошові кошти та їх еквіваленти, що не обмежені у використанні, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання протягом операційного циклу або протягом дванадцяти місяців з дати складання балансу. Отже, оборотні активи підприємств може бути примусово реалізовано для задоволення вимог кредиторів.

Також, як визначив Вищий господарський суд в постанові від 29.11.2005 у справі № 8/914 «Про розгляд скарги на дії державної виконавчої служби», відповідно до ст. 1 Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 %, до вдосконалення механізму примусової реалізації майна. При цьому, в силу ст. 2 Закону, під примусовою реалізацією розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою; продажу майна в процесі провадження справи про банкрутство.

Таким чином, мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств не розповсюджується на оборотні активи підприємства, а також грошові кошти на всіх без винятку рахунках.

З огляду на викладене, враховуючи те, що Закон України «Про виконавче провадження» і Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», розрізняють поняття грошових коштів та іншого майна боржника, твердження скаржника про те, що грошові кошти є майном, на яке Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на реалізацію, безпідставні.

Таким чином, винесення Вишгородським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області постанови від 05.09.2016 про арешт коштів боржника не суперечить чинному законодавству і не містить ознак протиправності.

За вказаних обставин, суд прийшов до висновку, що державний виконавець Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб визначений Законом України «Про виконавче провадження». Доказів протилежного скаржник боржник суду не надав.

Відповідно до ч. 1 п. 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

З огляду на зазначене, суд визнає доводи скаржника безпідставними, та за таких обставин відмовляє в задоволенні скарги Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на дії Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Керуючись ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ухвалив:

Відмовити в задоволенні скарги Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на дії Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Суддя Ю.В. Подоляк