ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2016 р.Справа № 922/2807/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Малихіній М.П.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Велес-Агро", с. Руські Тишки
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперський колос", м. Харків
простягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (дов. № б/н від 22.04.2015 року);

від відповідача: ОСОБА_1 (дов. №б/н від 01.09.2016 року).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Велес-Агро" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперський колос" (відповідач) про стягнення коштів у розмірі 18 592, 76 грн. з яких: 875,72 грн. - 3 проценти річних, 8 009,04 грн. інфляційні втрати, 9 708, 00 грн. - сума пені та до стягнення заявлені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про надання послуг № 01-20/05-13 від 20.05.2013 року у частині своєчасного розрахунку.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.08.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 20.09.2016 року.

Ухвалою суду від 12.10.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів у порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України та відкладено розгляд справи на 01.11.2016 року.

20.09.2016 року відповідач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 31115 про застосування наслідків спливу строків позовної давності, у зв'язку із чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

10.10.2016 року відповідач через канцелярію суду надав письмові пояснення вх. № 33305 з приводу необхідності застосування наслідків спливу строків позовної давності за заявленими позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

01.11.2016 року відповідач через канцелярію суду надав письмові пояснення вх. № 335897 з приводу необхідності застосування наслідків спливу строків позовної давності за заявленими позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

01.11.2016 року позивач через канцелярію суду надав заперечення вх. № 35995 на заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності у яких зазначає. що заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

01.11.2016 року позивач через канцелярію суду надав додаткові пояснення вх. № 35997 у яких зазначає, що розрахунок 3 процентів річних від простроченої суми зобов'язання здійснювався на підставі статті 625 Цивільного кодексу України за період з 24.07.2013 року по 22.02.2016 року. Розрахунок інфляційних втрат здійснювався за період з 24.07.2013 року по 22.02.2016 року, а саме: за 2013 рік - з 24.07.2013 року по 31.12.2013 року; за 2014 рік з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, за 2015 рік з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року. За 2016 рік інфляційні втрати не розраховувались та до позовних вимог не включались. Розрахунок пені здійснений за період з 24.07.2013 року по 22.02.2016 року.

Судом у судовому засіданні прийнято надані позивачем додаткові пояснення щодо розрахунку позовних вимог та подальший розгляд справи ведеться з їх урахуванням.

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив суд задовольнити клопотання про застосування строків позовної давності.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи вищевикладене, а також достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статей 4-3 та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 01.11.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 20.05.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Велес-Агро" (далі-позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперський колос" (далі-відповідач, замовник) укладено договір № 01-20/05-13 про надання послуг (т. 1, а.с. 11-12).

Відповідно до пункту 6.2. договору строк дії починає свій перебіг з моменту, визначений у пункті 6.1. та діє до 31.12.2013 року.

У порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов'язується надати сільськогосподарські послуги - внесення засобів захисту рослин, а замовник зобов'язується оплатити надані послуги (пункт 1.1. договору).

Пунктом 2.3. сторони погодили, що замовник зобов'язаний приймати від виконавця результати надання послуг шляхом підписання акту приймання-передачі наданих послуг, якщо надані послуги відповідають умовам договору. і оплачувати їх у розмірі і в строк, передбачений договором.

Згідно пункту 3.1. договору, за надання передбачених договором послуг замовник виплачує виконавцю 67,00 грн. за 1 га, у тому числі ПДВ 11, 17 грн.

Загальна вартість наданих послуг визначається виходячи з фактично обробленої площі земельних ділянок, про що сторони зазначають в акті приймання - передачі наданих послуг (пункт 3.2. договору).

Відповідно до пункту 3.3. договору, замовник оплачує виконавцю за надані послуги не пізніше 3-х банківських днів з дня підписання акту приймання-передачі наданих послуг або шляхом передплати на поточний рахунок виконавця вказаний у даному договорі.

19.07.2013 року між сторонами було підписано акт приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 11 658, 00 грн. (т. 1, а.с. 13).

За твердженням позивача відповідач порушив умови договору в частині повного та своєчасного розрахунку.

22.02.2016 року позивач на адресу відповідача направив претензію вих. № 01-22/02-16 від 22.02.2016 рок у якій вимагав негайно сплатити на користь позивача суму боргу (т. 1, а.с. 16-18).

09.03.2016 року відповідачем відповідно до платіжного доручення № 220 від 09.03.2016 року здійснено сплату суми боргу у розмірі 11 658, 00 грн. (т. 1, а.с. 15).

Оскільки відповідач вартість наданих послуг своєчасно не сплатив, внаслідок чого позивачем нараховано відповідачу 875,72 грн. - 3 проценти річних, 8 009,04 грн. інфляційні втрати, 9 708, 00 грн. - сума пені, що стало причиною звернення із позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вказані норми кореспондуються з положеннями частин 1, 7 статті 193 Господарського кодексу України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (частина 2 статті 193 Господарського кодексу України).

Порушенням зобов'язання, згідно статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення із відповідача 875,72 грн. - 3 проценти річних, 8 009,04 грн. інфляційні втрати, 9 708, 00 грн. - сума пені, відповідно до наданого розрахунку (т. 1, а.с. 5-6).

Щодо стягнення із відповідача, нарахованих позивачем 3 проценти річних у розмірі 875, 72 грн. на суму боргу 11 658, 00 за період з 24.07.2013 року по 22.02.2016 року, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено перевірку нарахування позивачем відповідачу 3 процентів річних у розмірі 875,72 грн. за вищезазначений період у системі законодавства та встановлено що відповідні нарахування здійснено вірно, вони відповідають вимогам законодавства та відносинам що склалися між сторонами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі.

Щодо стягнення із відповідача, нарахованих позивачем інфляційних втрат у розмірі 8 009, 04 грн. на суму боргу 11 658, 00 грн.

- за 2013 рік період з 24.07.2013 року по 31.12.2013 року у розмірі 58,29 грн.;

- за 2014 рік період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року у розмірі 2 902, 84 грн.;

- за 2015 рік період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року у розмірі 5 047, 91 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2.1. інформаційного листа ВГСУ 17.07.2012 року № 01-06/928/2012, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 8 009, 04 грн. за вищезазначений період, судом встановлено, що такий розрахунок здійснено невірно.

Суд здійснивши власний розрахунок суми інфляційних втрат у системі законодавство, приходить до висновку що сума яка підлягає до стягнення становить 7 994, 43 грн.

В решті нарахованих позивачем 14,15 грн. - інфляційних втрат відмовити.

Щодо заявленого відповідачем клопотання вх. № 31115 від 20.09.2016 року (т.1, а.с. 21) про застосування позовної давності в частині стягнення 3 процентів річних та інфляційних втрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В обґрунтування наданого клопотання зазначає, що строк позовної давності з приводу стягнення пені почався 25.01.2014 року а сплив через рік - 25.01.2015 року. Відповідно до положень статті 257 Цивільного кодексу України строк загальної позовної давності складає три роки, враховуючи, що обчислення строку стягнення інфляційних втрат та 3 процентів річних почалося 25.07.2013 року та їх сплив припадає на 25.07.2016 року., а позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності - 13.08.2016 року.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина 1 стаття 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна давність щодо заявлених позовних вимог на час предявлення вимоги (т. 1, а.с. 16-18) позивачем до суду не спливла, оскільки переривалася у зв'язку із вчиненням позивачем дій із виконання відповідачем обовязку за вищезазначеним договором, а тому боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання відповідно до умов договору. Вищевикладене підтверджується пред'явленням вимоги до відповідача та сплатою відповідачем 09.03.2016 року суми боргу (т. 1, а.с. 15-18).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог про стягнення із відповідача суми 3 процентів річних та інфляційних втрат за договором № 01-20/05-13 про надання послуг від 20.05.2013 року, станом на день звернення до суду із позовом (22.08.2016 року) не пропущено, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності в частині стягнення 3 процентів річних та інфляційних втрат не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення із відповідача, нарахованих позивачем у відповідності до пункту 4.3. договору № 01-20/05-13 про надання послуг від 20.05.2013 року - 9 708, 00 грн. - суми пені, за період: з 24.07.2013 року по 22.02.2016 року на несплачену відповідачем суму боргу у розмірі 11 658, 00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з вимогами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 4.3. договору, у разі прострочення оплати послуг, наданих виконавцем, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення за термін з дня порушення умов договору до дня повного погашення заборгованості зі сплати за надані послуги.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені за вищезазначений період у системі "законодавство" та із урахуванням положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", судом встановлено, що такі нарахування здійснено вірно.

Щодо заявленого відповідачем клопотання вх. № 31115 від 20.09.2016 року (т.1, а.с. 21) про застосування позовної давності в частині стягнення пені, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане (частина 6 статті 232 Господарського кодексу України).

За вимогами частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України при стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Також частиною 4 цієї ж статті зазначено, що слив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В частині 5 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 " Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Згідно пункту 3.3. зазначеної постанови пленуму, за правилами частини першої статті 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність. Умова укладеного сторонами договору про те, що останній діє до повного виконання зобов'язань не є умовою про збільшення позовної давності, оскільки остання за своєю правовою природою є певним періодом у часі (частина перша статті 251, стаття 256 ЦК України), який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу.

Обов'язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарських зобов'язань, передбачено статтею 230 Господарського кодексу України.

Положеннями зазначеної статті передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф та пеня) яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як вбачається із умов договору. відповідач повинен був сплатити суму боргу відповідно до умов пункту 3.3. договору, не пізніше 3-х банківських днів з дня підписання акту приймання-передачі наданих послуг ( акт від 19.07.2013 року), а саме 24.07.2013 року.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності щодо стягнення заявленої позивачем пені у розмірі 9 708, 00 грн. розпочався з 24.07.2013 року по 24.01.2014 року та закінчився 25.01.2015 року.

З огляду на те, що позов подано до суду 22.08.2016 року (т. 1, а.с. 4), а позовна давність (один рік) щодо стягнення вищезазначених вимог спливає 25.01.2015 року, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення із відповідача суми пені поза межами строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача вх. № 31115 від 20.09.2016 року (т.1, а.с. 21) про застосування наслідків спливу строку позовної давності в частині стягнення пені. У зв'язку із чим, суд відмовляє в частині позовних вимог щодо стягнення із відповідача пені у розмірі 9 708, 00 грн., у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності у відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України та подання відповідачем до прийняття рішення у справі заяви щодо застосування строків позовної давності щодо вимог позивача про стягнення суми пені.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вищенаведені обставини є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. При частковому задоволення позовних вимог судові витрати покладаючи на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому судовий збір у розмірі 657, 44 грн. підлягає до стягнення із відповідача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперський колос" )61115, м. Харків, вул. 17 Партз'їзду, б. 13, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Велес-Агро" (62440, Харківська обл., Харківський р-н., с. Руські Тишки, вул. Липецька, б. 94, ) суму у розмірі 8 870, 61 (з яких: 875, 72 грн. - 3 проценти річних, 7 994, 89 грн. - інфляційні втрати) та 657, 44 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 14, 15 грн. та пені у розмірі 9 708, 00 грн. - в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 07.11.2016 р.

Суддя ОСОБА_3