ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2016 р. Справа №926/1523/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Зварич О.В., Хабіб М.І.,

при секретарі судового засідання Фака С.П.,

за участю представників:

від прокуратури не зявився

від позивача не зявився

від відповідачів-1,2 не зявились

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, б/н від 11 серпня 2016 року

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.07.2016 року (підписане 29.07.2016 року), суддя Гончарук О.В.

у справі №926/1523/16

за позовом Виконуючого обовязки керівника Чернівецької місцевої прокуратури, м. Чернівці

до відповідача-1 Чернівецької міської ради, м. Чернівці

до відповідача-2 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Чернівці

про визнання незаконним і скасування п.1 рішення Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015 року

в с т а н о в и в :

14 червня 2016 року в.о. керівника Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом до відповідачів: Чернівецької міської ради та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування пункту 1 рішення Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015 року про встановлення сервітуту на земельну ділянку по проспекту Незалежності, 84-86, площею 0,0021 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та укладення з ФОП ОСОБА_1 договору встановлення земельного сервітуту терміном до 30.05.2018 року.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 28.07.2016 року по справі №926/1523/16 позов в.о. керівника Чернівецької місцевої прокуратури задоволено. Суд вирішив визнати незаконним і скасувати пункт 1 рішення Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015 року.

Рішення суду мотивоване тим, що земельна ділянка ФОП ОСОБА_1 спірним рішенням надавалась для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону №6), при цьому така земельна ділянка належить територіальній громаді м. Чернівці. Разом з тим, суд зазначає, що з встановлених обставин справи не вбачається, що земельний сервітут встановлювався для ФОП ОСОБА_1 як для власника або землекористувача земельної ділянки, а також, що його потреби не можуть бути задоволені у спосіб, інший ніж встановлення сервітуту. Поряд з цим, суд у рішенні вказує, що на день вирішення спору рішення Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015 року не реалізоване, адже договір встановлення земельного сервітуту з відповідачем-2 не укладено, а торгівельний павільйон №3 на земельній ділянці не розміщено, відтак прокурором правильно обрано спосіб захисту порушеного права. Щодо наявності в даному спорі інтересів держави суд, посилаючись на ст.14 Конституції України, ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», ст.ст.2, 29 ГПК України, ст.5 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель», указ Президента України №459/2011 від 13.04.2011 року «Про державну інспекцію сільського господарства України», визнав доведеними обставини щодо наявності порушення в даному спорі інтересів держави.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Фізична особа підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.07.2016 року по справі №926/1523/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зокрема, зазначає, що позивач не наділений правом на звернення до суду за захистом порушеного права в сфері земельних відносин, де власником земельної ділянки є територіальна громада і відповідно земля перебуває у комунальній власності. Одночасно вважає помилковим застосування до спірних правовідносин законодавства, що регулює питання встановлення безоплатного сервітуту, в той час, як скаржнику спірним рішенням міської ради надано земельну ділянку на умовах оплатного сервітуту. У звязку з наведеним, апелянт посилається на Порядок розміщення і функціонування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Чернівці, затверджений рішенням Чернівецької міської ради №848 від 25.04.2013 року, а також на Положення про тимчасове користування окремими елементами благоустрою комунальної власності для розміщення літніх торгових майданчиків і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Чернівці, затверджене рішенням Чернівецької міської ради №1475 від 29.12.2014 року. Крім того, скаржник зазначив, що такі оплатні сервітути встановлено Чернівецькою міською радою також і іншим приватним підприємцям.

Прокурор в судове засідання не зявився. У відзиві на апеляційну скаргу (вих.№103/121-16 від 08.09.2016 року) проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначав, що ФОП ОСОБА_1 не є власником чи належним землекористувачем суміжних земельних ділянок і його потреби щодо розміщення тимчасової споруди можуть бути задоволені у інший спосіб (шляхом укладення договору оренди). Крім того, наголошував, що спірним рішенням міської ради земельна ділянка надана ФОП ОСОБА_1 не з метою усунення недоліків своєї земельної ділянки, а для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торговельного павільйону), що суперечить поняттю та призначенню земельного сервітуту.

Представник Чернівецької міської ради в судове засідання не зявився. У відзиві на апеляційну скаргу (вих.№01/02-18-4098/7 від 07 вересня 2016 року) відповідач-1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив таку задоволити, а оскаржуване рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову. Зокрема, зазначав, що спірна земельна ділянка розташована в межах населеного пункту Чернівці, її власником виступає територіальна громада Чернівців в особі Чернівецької міської ради, тобто спірна земельна ділянка не є державною власністю, відтак розпорядження нею органом місцевого самоврядування не може зачіпати інтереси держави, з огляду на що, вважає безпідставним звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави.

Представник відповідача-2 (скаржника) в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується витягом з реєстру поштових відправлень суду.

Оскільки явка представників сторін не визнавалась обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за їх відсутності.

Суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 28 квітня 2014 року Чернівецькою міською радою прийнято рішення №1196 про надання дозволу Чернівецькій міській раді на складання проекту відведення земельної ділянки на проспекті Незалежності, 84-86 орієнтовною площею 0,0030 га у комунальну власність для обслуговування будівель торгівлі (розміщення торговельного павільйону №3) (п.2.4 Рішення).

02 вересня 2014 року Чернівецькою міською радою прийнято рішення №1334, яким Чернівецькій міській раді затверджено проект відведення щодо формування земельних ділянок комунальної власності за адресою: проспект Незалежності, 84-86, площею 0,0021 га (кадастровий номер :25:002:1056), для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону №3) (пункт 1.3 Рішення).

20 жовтня 2014 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з заявою до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради про надання в користування на правах сервітуту земельної ділянки по проспекту Незалежності 84-86 площею 0,0021 га.

03 вересня 2015 року Чернівецька міська рада прийняла рішення №1724 «Про розгляд звернень підприємців щодо надання земельних ділянок для встановлення земельних сервітутів», пунктом 1 якого вирішила встановити сервітут на земельну ділянку за адресою: проспект Незалежності, 84-86 в м. Чернівці, площею 0,0021 га (кадастровий номер :25:002:1056) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону №3) (03.07) та укласти з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договір встановлення земельного сервітуту на вказану ділянку терміном до 30.05.2018 року.

08 вересня 2015 року Чернівецьким міським головою прийнято розпорядження №391-р, яким зупинено дію рішення Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015 року, у звязку з тим, що останнє не відповідає вимогам Земельного кодексу України та ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». До вказаного розпорядження підписано Додаток «Обґрунтування зауважень».

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.11.2015 року у справі №727/7477/15-а (провадження №2-а/727/144/15) скасовано розпорядження Чернівецького міського голови №391-р від 08.09.2015 року. Зазначена постанова суду залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.02.2016 року.

У червні 2016 року керівник Чернівецької місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Чернівецької області в інтересах держави з позовом до відповідачів: Чернівецької міської ради та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування пункту 1 рішення Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015 року.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10).

Відповідно до п.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Пунктом 1 оспорюваного рішення №1724 від 03 вересня 2015 року Чернівецька міська рада вирішила встановити сервітут на земельну ділянку за адресою: проспект Незалежності, 84-86 в м. Чернівці, площею 0,0021 га (кадастровий номер :25:002:1056) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону №3) (03.07) та укласти з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договір встановлення земельного сервітуту на вказану ділянку терміном до 30.05.2018 року.

Так, статтею 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (ст.404 ЦК України).

Разом з тим, статтею 98 ЗК України передбачено, що право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Види права земельного сервітуту, які власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення передбачені у ст.99 ЗК України.

В силу ст.100 ЗК України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Із загального аналізу наведених вище норм права вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також в тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Поряд з цим, у п.2.32 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» розяснено, що види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з'ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно (п.2.34 наведеної вище постанови Пленуму ВГС України).

Як вбачається з п.1 спірного рішення міської ради ФОП ОСОБА_1 встановлено сервітут на земельну ділянку за адресою: проспект Незалежності, 84-86 в м. Чернівці, площею 0,0021 га (кадастровий номер :25:002:1056) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону №3) (03.07).

Слід зазначити, що вказана земельна ділянка належить територіальній громаді міста Чернівці.

У розумінні приписів наведених вище норм потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном (сервітуту).

З матеріалів справи не вбачається та відповідачами не доведено, що земельний сервітут встановлювався для ФОП ОСОБА_1 як для власника чи землекористувача земельної ділянки, а також не вбачається, що такі потреби відповідача-2, а саме: надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону №3) не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення земельного сервітуту.

Відповідно до приписів статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Місцевий господарський суд в процесі розгляду спору встановив, що потреби відповідача-2 (а саме: розміщення торгівельного павільйону) підлягають задоволенню в інший спосіб, аніж встановлення земельного сервітуту, що у даному випадку свідчить про відсутність підстав, з якими закон пов'язує можливість встановлення спірного земельного сервітуту. Відтак, рішення Чернівецької міської ради в оскарженій частині (п.1) прийняте з порушенням вимог закону та прав територіальної громади міста Чернівці.

Так, потреба відповідача-2 у будівництві та обслуговуванні будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону №3) може вирішитись шляхом прийняття міською радою рішення про надання ФОП ОСОБА_1 земельної ділянки в користування (оренду) в порядку, встановленому Цивільним і Земельним кодексами України, Законом України «Про оренду землі» та іншим чинним законодавством, що регулює земельні відносини.

Більше того, рішення, яке оскаржується позивачем свідчить про те, що земельна ділянка надана відповідачу-2 не для усунення недоліків його земельної ділянки, а з метою укладення договору встановлення платного земельного сервітуту для розміщення торгівельного павільйону №3 на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Чернівці.

Зважаючи на наведене вище, підстави для встановлення земельного сервітуту для ФОП ОСОБА_1 в даному випадку відсутні, а п.1 рішення Чернівецької міської ради №1724 від 03 вересня 2015 року суперечить наведеним вище нормам та інтересам територіальної громади м. Чернівці, у звязку з чим, підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на Порядок розміщення і функціонування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Чернівці, затверджений рішенням Чернівецької міської ради №848 від 25.04.2013 року, а також на Положення про тимчасове користування окремими елементами благоустрою комунальної власності для розміщення літніх торгових майданчиків і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Чернівці, затверджене рішенням Чернівецької міської ради №1475 від 29.12.2014 року, оскільки такі акти не підтверджують законність пункту 1 рішення Чернівецької міської ради №1724 від 03 вересня 2015 року, з огляду на те, що вказані Порядок та Положення не відповідають вимогам Цивільного та Земельного кодексів України. Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Одночасно колегія суддів вважає помилковим твердження апелянта про безпідставне застосування судом до спірних правовідносин законодавства, що регулює питання встановлення безоплатного сервітуту, в той час, як скаржнику спірним рішенням міської ради надано земельну ділянку на умовах оплатного сервітуту, оскільки предметом даного спору не є обраний вид земельного сервітуту, а відсутність законних підстав для його встановлення. Разом з тим, посилання на оплатність встановленого земельного сервітуту не спростовує самої правової природи земельного сервітуту в загальному та мети, з якою останній може бути встановлений.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України, кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачами протилежного не доведено.

Враховуючи все наведене вище, оскільки відповідачі не довели належними і допустимими доказами наявність єдиної підстави для встановлення земельного сервітуту неможливість використання ФОП ОСОБА_1 свого майна і своєї земельної ділянки через недоліки їх природного стану чи місця розташування без надання йому права користування земельною ділянкою Чернівецької міської ради у порядку встановлення земельного сервітуту, колегія суддів вважає, що міською радою при прийнятті спірного рішення порушено норми чинного на момент його прийняття законодавства (Цивільного та Земельного кодексів України), яке регулює спірні відносини, що слугує підставою для визнання незаконним та скасування пункту 1 рішення Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015 року про встановлення сервітуту на земельну ділянку по проспекту Незалежності, 84-86, площею 0,0021 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та укладення з ФОП ОСОБА_1 договору встановлення земельного сервітуту терміном до 30.05.2018 року.

Щодо звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.2 ст.29 ГПК України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99 визначено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у суспільних відносинах.

Звертаючись з даним позовом, прокурор, на виконання приписів ч.3 ст.2 ГПК України зазначив, що відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Незаконна передача у користування спірних земельних ділянок порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів. Поряд з тим, прокурором вірно встановлено, що органом, який уповноважений здійснювати відповідні функції є Державна інспекція сільського господарства України, однак у зв'язку з відсутністю у вказаного державного органу повноважень щодо звернення до господарського суду з вказаними у позові вимогами, прокурором пред'явлено даний позов в інтересах держави як позивачем, про що ним зазначено в позовній заяві.

Разом з тим, положення чинного законодавства не передбачають, що для звернення прокурора до суду з таким позовом необхідною передумовою є проведення перевірки з дотримання земельного законодавства та наявність акту реагування на виявлені порушення, про що зазначав відповідач-1 у відзиві на апеляційну скаргу.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що в даному випадку орган місцевого самоврядування (Чернівецька міська рада), на який покладено захист інтересів територіальної громади м. Чернівці, сам порушив вимоги земельного законодавства України, відтак, прокурор мав право звернутися з даним позовом про усунення такого порушення.

З огляду на все наведене вище, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про задоволення позову в.о. керівника Чернівецької місцевої прокуратури про визнання незаконним і скасування пункту 1 рішення Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015 року.

Відтак, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.07.2016 року по справі №926/1523/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №926/1523/16 повернути до Господарського суду Чернівецької області.

Повну постанову складено 03.11.2016 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Зварич О.В.

ОСОБА_2