ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2016 р. Справа № 921/445/16-г/6

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.В. Зварич

ОСОБА_1,

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.

та представників сторін:

позивача: ОСОБА_2 (довіреність, б/н від 26.07.2016);

відповідача: ОСОБА_3 (довіреність, б/н від 11.09.2016),

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Галіція Дистилері, б/н від 28.09.2016 ( 01-05/4855/16 від 12.10.2016)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.09.2016

у справі № 921/445/16-г/6

за позовом: Дочірнього підприємства Дінтер Україна Скала Товариства з обмеженою відповідальністю Дінтер Україна, смт. Скала-Подільська Борщівського району Тернопільської області

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Галіція Дистилері, м. Бучач, Бучацького району Тернопільської області

про стягнення 800 000грн боргу, 709 134,54грн пені, 38 400грн інфляційних втрат та 50 101,16грн 3% річних

ВСТАНОВИВ:

27.07.2016 ДП Дінтер Україна Скала ТОВ Дінтер Україна звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ПрАТ Галіція Дистилері про стягнення 2 046 915,04грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на виконання договору купівлі-продажу №30/09/15 від 25.09.2015,укладеного з ПрАТ Галіція Дистилері, позивач поставив відповідачу товар (сік яблучний натуральний та сік грушевий натуральний) на загальну суму 4 728 124,80грн, який підлягав оплаті упродовж 60 днів від дати поставки відповідної партії товару. Відповідач оплатив товар частково, його заборгованість станом на день звернення до суду з позовом становить 1 278 764,80грн.За прострочення оплати товару на підставі п.5.3 договору позивач просив стягнути з відповідача 705 49046грн пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України -62 659,48грн інфляційних втрат.

Вказує, що надісланої ним вимоги вих.№1 від 29.02.2016 про оплату товару та штрафних санкцій відповідач не виконав, оплати не здійснив.

В подальшому позивач подав 02.09.2016 заяву про зменшення розміру позовних вимог у звязку з частковим погашенням відповідачем суми основного боргу, відтак просив стягнути з ПрАТ Галіція Дистилері 800 000грн основного боргу, 709 134,54грн пені, 38 400,00грн інфляційних втрат та 50 101,16грн 3% річних.

08.09.2016 відповідач подав суду першої інстанції заяву про зменшення розміру неустойки (пені) на підставі п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України на 75%, тобто, до 167 248,52грн. Заява обґрунтована тим, що відповідач ніколи не відмовлявся від оплати отриманого товару, регулярно по декілька разів на місяць, виходячи з реального фінансового стану підприємства, перераховував позивачу кошти. На даний час підприємство знаходиться у важкому фінансовому становищі, зокрема, відповідач вказував, що товарообіг підприємства за перше півріччя 2016 року зменшився на 13,97% у порівнянні з минулим роком та на 32,21 % порівняно з позаминулим роком, та зазначив про зменшення на 37,56% надходження грошових коштів. Також вказав, що на погашення кредитної заборгованості та сплату відсотків перед ПАТ «Банк Восток» підприємство щомісячно витрачає більше півтора мільйона гривень. Крім того, вказав, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.10.2015 у справі №921/724/15-г/16, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.08.2016, ухвалено стягнути з ПрАТ «Галіція Дистилері» 10 04 278,46грн заборгованості та 20 085,57грн судового збору.

15.09.2016 відповідач подав заяву про розстрочку виконання рішення, яке буде прийняте судом у справі №921/445/16-г/6, шляхом щомісячної сплати в період з вересня 2016 року по серпень 2017 року 1/12 частини від загальної суми, належної до стягнення за рішенням суду. Обґрунтування названої заяви аналогічне обґрунтуванню, наведеному в заяві про зменшення неустойки (пені).

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 16.09.2016 у справі №921/445/16-г/6 (суддя Шумський І.П.) позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з ПрАТ «Галіція Дистилері» на користь ДП «Дінтер Україна Скала» ТОВ «Дінтер Україна» 700 00грн основного боргу, 703 975,97грн пені, 38 400 інфляційних втрат, 49 977,72 грн 3% річних та 23 885,31 грн судового збору.У стягненні 5 158грн пені та 123,44грн 3% річних відмовлено. Провадження у справі в частині стягнення 100 000грн основного боргу суд припинив на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України. При цьому суд відхилив клопотання відповідача про зменшення пені та про розстрочку виконання рішення суду.

Рішення суду мотивоване ст.ст. 83, 121 ГПК України, ст.ст. 253, 254, 509, 526, 549, 551, 599, 610, 611, 612, 624, 655, 694 ЦК України, ст. ст. 230, 231, 233 ГК України, постановою Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

При частковому задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на підставі договору купівлі-продажу №30/09/15 від 25.09.2015 позивач поставив відповідачу за період з 29.09.2015 по 01.11.2015 товар на загальну суму 4 728 124,80грн, який відповідач оплатив частково. Його заборгованість станом на 26.07.2016 становила 1 278 764,80грн. Після предявлення позову відповідач перерахував на користь позивача 478 764,80грн, що стало підставою для зменшення позовних вимог. Крім того, суд встановив, що 05.09.2016 відповідач перерахував на користь позивача 100 000грн, які не були враховані при зменшенні позовних вимог. Відтак суд дійшов висновку про стягнення 700 000,00грн основного боргу та припинення провадження в частині стягнення 100 000грн основного боргу на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України. Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що до стягнення підлягають пеня в сумі 703 975,97грн, інфляційні втрати в розмірі 38 400грн та 3 % річних- 49 977,72грн. З огляду на приписи ст.ст. 253, 254 ЦК України та п.2.1 договору, суд відмовив у стягненні 5 158,82грн пені та 123,44 грн 3% річних, оскільки вони нараховані до закінчення відтермінованого строку платежу.

Розглянувши заяви відповідача про зменшення розміру пені та розстрочку виконання рішення, суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні, вказавши, що тяжке фінансове становище підприємства не є тією винятковою обставиною для задоволення таких заяв, оскільки тяжке фінансове становище відповідача утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу інших обєктивних, незалежних від нього обставин. Крім того, суд вказав на необхідність врахування інтересів позивача, адже невиконання протягом тривалого часу рішення суду порушує також і матеріальні інтереси позивача та може призвести до негативних наслідків для нього.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його заяв про зменшення розміру пені та надання розстрочки виконання рішення, подав апеляційну скаргу, просить його змінити, зменшивши на 75% розмір пені, належної до сплати за прострочення ним виконання грошових зобовязань на підставі договору купівлі-продажу №30/09/15 від 25.09.2015, та розстрочити виконання рішення шляхом щомісячної сплати в період з вересня 2016року по серпень 2017 року 1/12 частини від загальної суми, належної до стягнення за рішенням суду.

Скаржник посилається на важке фінансове становище підприємства, викликане економічною кризою, інфляційними процесами в економіці держави та коливанням курсів валют. Вказує, що товарообіг підприємства за перше півріччя 2016 року зменшився на 13,97% у порівнянні з минулим роком та на 32,21 % порівняно з позаминулим роком. Зазначає, що надходження грошових коштів у порівнянні з 2015 роком зменшилось на 37,56%, а у порівнянні з 2014 роком - на 42,12%. Стверджує, що постійний дефіцит обігових коштів, який зумовлений істотним скороченням обсягів виробництва і реалізації, спричинив виникнення податкової заборгованості та заборгованості по виплаті заробітної плати. Також вказує, що на погашення кредитної заборгованості та сплату відсотків перед ПАТ «Банк Восток» підприємство щомісячно витрачає більше півтори мільйона гривень. Зазначає, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.10.2015 у справі №921/724/15-г/16, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.08.2016, ухвалено стягнути з ПрАТ «Галіція Дистилері» 10 04 278,46грн заборгованості та 20 085,57грн судового збору. Зазначає, що він ніколи не відмовлявся від оплати поставленого товару, не заперечував проти розміру заборгованості і регулярно, по кілька разів на місяць, виходячи з реального фінансового становища підприємства, здійснював його оплату. Вказує, що відповідач продовжує добровільно вживати заходів щодо якнайшвидшого погашення заборгованості за поставлений товар. Стверджує, що він з обєктивних причин не мав можливості належно виконувати свої зобовязання за договором купівлі-продажу №30/09/15 від 25.09.2015, а у звязку із браком коштів він не має змоги одноразово у повному обсязі виконати рішення суду у даній справі. Відтак вважає, що наведені ним обставини є достатньою підставою для зменшення пені та розстрочення виконання рішення. Однак суд не дав їм належної правової оцінки та безпідставно взяв до уваги доводи позивача.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких вважає доводи відповідача необгрунтованими, просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказує на те, що відповідач неодноразово порушував та продовжує порушувати строки погашення заборгованості, а важке фінансове становище, на яке посилається відповідач, не є тією винятковою обставиною, яка давала б підстави для задоволення клопотань відповідача.

В судовому засіданні 01.11.2016 представник скаржника підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, надав усні пояснення, просив змінити оскаржуване рішення, зменшивши на 75% розмір пені та розстрочивши виконання рішення.

Представник позивача проти доводів скаржника заперечив, підтримав доводи, викладені у запереченнях на апеляційну скаргу.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 25.09.2015 ДП "Дінтер Україна Скала" ТОВ "Дінтер Україна" (продавець) та ПрАТ "Галіція Дистилері" (покупець) уклали договір купівлі-продажу №30/09/15, відповідно до п.1 якого продавець зобов'язується поставити покупцю натуральні грушевий та яблучний соки, а покупець зобов'язується оплатити їх вартість.

Згідно з п.2.1 договору оплата кожної партії товару здійснюється протягом 60 днів від дати поставки відповідної партії.

Поставка товару здійснюється з 28.09.2015 до 15.11.2015 на умовах ЕХW-смт. Скала-Подільська, вул. Камянць-Подільська, 1А згідно з Інкотермс 2010 (п.3.4).

Договір чинний з дня його підписання і діє до 31.01.2016 (п.4.1).

Відповідно до п.5.3 договору за прострочення зобовязань по оплаті товару покупець сплачує продавцю пеню в розмірі 0,5 % від загальної суми поставки за кожен день прострочення, але не більше 2-х облікових ставок НБУ.

В період з вересня по листопад 2015 року позивач поставив, а відповідач отримав товар на загальну суму 4 728 124,80 грн, що підтверджується видатковими накладними №№532 від 29.09.2015, 534 від 30.09.2015, 537 від 01.10.2015, 540 від 02.10.2015, 544 від 02.10.2015, 545 від 02.10.2015, 551 від 05.10.2015, 555 від 06.10.2015, 557 від 07.10.2015, 563 від 08.10.2015, 566 від 09.10.2015, 567 від 10.10.2015, 568 від 11.10.2015, 570 від 12.10.2015, 572 від 13.10.2015, 573 від 15.10.2015, 577 від 16.10.2015, 578 від 17.10.2015, 579 від 18.10.2015, 581 від 19.10.2015, 587 від 20.10.2015, 593 від 21.10.2015, 595 від 22.10.2015, 596 від 23.10.2015, 598 від 24.10.2015, 599 від 25.10.2015, 603 від 26.10.2015, 606 від 27.10.2015, 607 від 28.10.2015, 610 від 29.10.2015, 611 від 29.10.2015, 616 від 30.10.2015, 617 від 31.10.2015, 618 від 01.11.2015 (том 1, а.с. 20-53)

Названі накладні підписані двома сторонами без жодних зауважень.

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок за товар відповідач здійснював з порушенням строків оплати та не в повному обсязі.

Відповідач надіслав позивачу листа №85 від 11.02.2016, в якому приніс вибачення за несвоєчасну оплату соків та гарантував повне погашення заборгованості до 15 березня 2016 року (том 1,а.с. 155).

Поряд з тим позивач звернувся до відповідача з вимогою №1 від 29.02.2016 про сплату вартості товару та штрафних санкцій, в якій вимагав не пізніше семи календарних днів з моменту отримання вимоги здійснити оплату 4 628 655,85грн, з яких: 4 178 764,80 грн основний борг, 362 275грн пеня, 62 195,48грн інфляційні втрати та 24 700,57 грн 3 % річних (том 1, а.с. 54-55).

Однак, до 15.03.2016 відповідач не сплатив заборгованості, вимоги позивача не виконав, а надіслав позивачу чергового листа№ 378 від 14.07.2016, в якому гарантував погашення заборгованості в сумі 1 378 764,80 грн до 10.08.2016 включно (а.с. 154).

Платіжними дорученнями (том 1, а.с. 66-101) та актом звірки взаєморозрахунків за договором купівлі-продажу №30/09/15 від 25.09.2015, підписаним двома стронами (том 1, а.с 152), підтверджено, що станом на 26.07.2016 заборгованість відповідача становила 1 278 764,80 грн.

Після предявлення позову відповідач сплатив позивачу в період з 28.07.2016 по 08.08.2016 кошти в сумі 478 764,80 грн, що стало підставою для подання позивачем 02.09.2016 заяви про зменшення на цю суму позовних вимог в частині стягнення основного боргу.

Платіжним дорученням №1257 від 05.09.2016 відповідач перерахував позивачу кошти в сумі 100 000,00грн за сік згідно з договором купівлі-продажу №30/09/15 від 25.09.2015 (том 1, а.с. 171).

Отже, на момент вирішення спору судом першої інстанції заборгованість відповідача становила 700 000,00грн.

За прострочення оплати товару позивач просив стягнути з відповідача на підставі п.5.3 договору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 709 134,54грн та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України - 38 400,00грн інфляційних втрат та 50 101,16грн 3% річних, які нараховані по кожній накладній окремо, виходячи із суми боргу та періоду прострочення.

Відповідач не заперечує факту прострочення оплати товару, суми боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних, присуджених до стягнення, проте, посилаючись на важкий фінансовий стан товариства, вказує на наявність підстав для зменшення розміру пені на 75% та для розстрочки виконання рішення.

Дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Умовами договору купівлі-продажу№30/09/15 від 25.09.2015 встановлено, що оплата кожної партії товару здійснюється протягом 60 днів від дати поставки відповідної партії.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2015 позивач поставив відповідачу за період з 29.09.2015 по 01.11.2015 товар на загальну суму 4 728 124,80грн, який підлягав оплаті упродовж 60 днів від дати поставки кожної партії товару. Відповідач оплатив товар частково, його заборгованість на момент подання позову становила 1 278 764,80грн. Після предявлення позову відповідач перерахував позивачу в період з 28.07.2016 по 08.08.2016 кошти в сумі 478 764,80 грн, що стало підставою для зменшення позивачем на цю суму позовних вимог в частині стягнення основного боргу. Крім того, 05.09.2016 відповідач перерахував на користь позивача 100 000грн, які не були сплачені на момент подання позивачем заяви про зменшення позовних вимог, відтак не враховані в цій заяві.

Отже, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано стягнув з відповідача 700 000,00грн основного боргу та припинив провадження в частині стягнення 100 000грн основного боргу на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що він оплачував товар з порушенням строків оплати та не в повному обсязі,

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки ( ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом ,пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчилюється у відсотках від суми несвочасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення ( ч.3 ст. 549 ЦК України).

Договором (п.5.3) передбачено, що за прострочення зобовязань по оплаті товару покупець сплачує продавцю пеню в розмірі 0,5 % від загальної суми поставки за кожен день прострочення, але не більше 2-х облікових ставок НБУ.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За прострочення оплати товару на підставі п.5.3 договору та ч.2 ст. 625 ЦК України позивач заявив до стягнення 709 134,54грн пені, 38 400грн інфляційних втрат та 50 101,16грн 3% річних.

При перевірці розрахунків 3% річних, пені і інфляційних втрат суд першої інстанції встановив, що 5 158,82грн пені та 123,44 грн 3% річних нараховані позивачем безпідставно до закінчення відтермінованого строку платежу. Здійснивши перерахунок, суд дійшов висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що до стягнення підлягає 703 975,97 грн пені, 38 400грн інфляційних втрат та 49 977,72грн 3% річних, а в частині стягнення 5 158,82грн пені та 123,44 грн 3% річних позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції не спростовані і не оскаржені.

Як вбачається з апеляційної скарги, відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його заяв про зменшення на 75 % пені, яка підлягає до стягнення, та про розстрочку виконання рішення.

Нормами чинного законодавства надано суду право зменшити розмір пені, належної до стягнення, та відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Так, частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 233 ГК України передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з п. 3, п.6 статті 83 ГПК України господарському суду надано право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, відстрочити або розстрочити виконання рішення.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011 №18 розяснено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд повинен обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобовязання, причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначності прострочення виконання, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо ( п.3.17.4).

Пунктом 7.1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.12 № 9 розяснено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач поставив відповідачу з 29.09.2015 по 01.11.2015 34 партії товару ( по 34 видаткових накладних), оплату кожної з них відповідач прострочив, а частина товару на суму 700 000,00грн не була оплачена і на момент вирішення спору (16.09.2016). При цьому відповідач надсилав відповідачу листи, в яких гарантував здійснення повної оплати спочатку до 15.03.2015, потім до 10.08.2016.

Водночас, відповідно до звітів про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І-ше півріччя 2016 року збиток ПрАТ «Галіція Дистилері» за звітній період становить 9 211тис. грн, в той час як за І -ше півріччя 2015 року збиток становив 29 375 тис. грн. Тобто, збитки відповідача у 2016 році значно зменшилися у порівнянні з аналогічним періодом минулого року.

Крім того, відповідно до ст. ст. 42, 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, а тому, користуючись правом самостійного залучення фінансових ресурсів, здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій та самостійно нести комерційні ризики їх несприятливості, що можуть настати в результаті діяльності товариства. Юридична особа самостійно має розрахувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій, та самостійно прийняти рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Як зазначено вище, надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися судом з урахуванням інтересів як відповідача, так і позивача та із дотриманням балансу інтересів двох сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі "ОСОБА_3 проти України" (заява N 40450/04), яке набуло статусу остаточного, зазначено, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Слід також зазначити, що відповідач не подав суду звіту про фінансові результати за 2015 рік, тобто, за період, коли настав строк оплати товару, не подав жодних доказів на підтвердження наявності чи відсутності коштів на його рахунках, необхідних для виконання рішення суду.

Таким чином, враховуючи названі вище конкретні обставини даної справи, період прострочення оплати товару, відсутність доказів неможливості виконання рішення суду, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що відповідачем не доведено наявності підстав для зменшення пені та для розстрочення виконання рішення суду.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє доводи скаржника та вважає, що суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин даної справи правомірно та обґрунтовано відмовив у задоволенні заяв відповідача про зменшення на 75 % пені та про розстрочення виконання рішення суду.

Водночас, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що після набрання рішенням законної сили відповідач не позбавлений права звернутися до суду в порядку ст. 121 ГПК України про розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду на стадії його виконання. Сторони також можуть укласти мирову угоду на стадії виконання рішення та подати її на затвердження суду.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст.33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не доведено, доказів не подано наявності підстав, передбачених ст. 104 ГПК України, для зміни рішення та для задоволення апеляційної скарги.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.43, 49, 91, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.09.2016 у справі № 921/445/16-г/6 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 07.11.2016.

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.В. Зварич

Суддя Я.О. Юрченко