РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2016 р. Справа № 918/378/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Філіпова Т.Л. ,

судді Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Драчук В.М.

за участю представників:

позивач - ОСОБА_1, представник, довіреність в справі; ОСОБА_2. представник, довіреність в справі; ОСОБА_3, представник, довіреність в справі;

відповідач 1 - не з`явився;

відповідач 2 - ОСОБА_4, представник, довіреність в справі.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 господарства АКО

на рішення господарського суду Рівненської області від 20.07.16 р.

у справі № 918/378/16 (суддя Гудзенко Я.О.)

за позовом ОСОБА_5 господарства АКО

до Товариства з обмеженою відповідальністю Агросфера,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Агросфера ЛТД

про визнання недійсним пункту 3.1 договору від 22.05.2013 року № 12156

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 25.07.2016 у справі № 918/378/16 (суддя Гудзенко Я.О.) у позовних вимогах ОСОБА_5 господарства АКО до Товариства з обмеженою відповідальністю Агросфера, Товариства з обмеженою відповідальністю Агросфера ЛТД про визнання недійсним пункту 3.1 договору від 22.05.2013 року № 12156 відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що позивачем не обґрунтовано та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того яким саме чином пунктом 3.1 спірного правочину порушено його законні права та інтереси. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки на момент укладання Договору та отримання позивачем від відповідача-1 препарату "Раксол КЕ" наказ Міністерства екології та природних ресурсів України "Про державну реєстрацію препаратів" від 12.03.2012 року № 152 в частині реєстрації препарату "Раксол КЕ" та в частині внесення препарату до Державного реєстру пестицидів і агрохімікатів був чинним, позивачем протилежного суду не доведено, клопотань в порядку ст. 38 ГПК України суду не заявлялось, не доведено суду належними та допустимими доказами вилучення препарату з цивільного обігу на момент укладання договору та отримання препарату позивачем за умовами п. 3.1 Договору, також не доведено суду усвідомлення відповідачем 1 протиправності п. 3.1 Договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнення відповідача 1 або свідоме допускання відповідачем 1 настання протиправних наслідків, - тому відсутні підстави вважати, що продаж вказаного товару відбувався з порушенням ч. 2 ст. 4 Закону України "Про пестициди і агрохімікати" та ст.ст. 227, 228 ЦК України. Крім того, сторони схвалили Договір шляхом виконання його умов. Про вказану обставину також встановлено у справі № 918/1392/15 господарського суду Рівненської області. На підставі наведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв'язку з чим підстав для задоволення позову не вбачає.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та прийняти нове, яким визнати недійсним п. 3.1 Договору купівлі-продажу №12156 від 22.05.2013, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Агросфера і ОСОБА_5 господарством АКО, в частині поставки препарату Раксол КЕ згідно специфікації № 4 від 13.06.2013 та специфікації № 9 від 31.07.2013.

На думку скаржника, рішення суду першої інстанції, винесене із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не зроблено правового висновку, про те, чи наказ Міністерства екології та природних ресурсів України від 12.03.2012 № 152 Про державну реєстрацію препаратів є актом індивідуальної дії чи нормативно-правовим актом. Отже, судом неповно з'ясовано обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, що мають значення для справи. Оскільки, встановлення того чи був чинним наказ Міністерства екології на момент укладення Договору та на момент поставки препарату Раксол КЕ ставиться в залежність саме від того чи наказ Міністерства являється актом індивідуальної дії чи нормативно-правовим актом.

Скаржник відзначає, що вже на момент поставки препарату Раксол КЕ, згідно п.3.1 договору-купівлі продажу № 12156 від 22.05.2013 року, специфікації № 4 від 13.06.2013 та специфікації № 9 від 31.07.2013 року у продавця, ТОВ Агросфера не було жодного права здійснювати реалізацію даного товару, який обмежений у використанні, що також підтверджується судовим рішенням від 14.10.2013 р. по справі №910/2342/13.

Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно пов'язав факт виконання ТОВ Агросфера за спірним Договором поставки препарату Раксол КЕ як підстава для відмови у задоволенні позову про визнання недійсним пункту Договору. Разом з тим, як зазначалося у додаткових поясненнях ФГ АКО від 19 липня 2016 року відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Також скаржник вважає, що судом першої інстанції допущено помилку при визначенні наступної підстави для відмови у задоволенні позову, а саме, судом зясовано, що позивачем відбулося схвалення правочину шляхом отримання препарату Раксол, КЕ. Оскільки, схвалення правочину чи його не схвалення ставиться в залежність тільки для кваліфікації недійсності правочину по ст.ст. 92, ч.2 с. 203, 241 ЦКУ, що підтверджується Пленумом Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11, в пункті 3.4.

На думку скаржника, суд першої інстанції в порушення п.4 ч.1 ст. 104 ГПК не застосував й норми матеріального права, зокрема ст.ст. 227, 228 ЦКУ, а також ч. 1 ст. 215 ЦК України , ч. 1 ст. 203 ЦК України, що конкретизовано в п. 2 ч. 2 ст. 178 ЦК України , в ч. 2 ст. 4 Закону України Про пестициди і агрохімікати. Щодо кваліфікації недійсності правочину по ст. 227 ЦК України то суд першої інстанції взагалі не надав аргументації (мотивів) для відхилення доводів позивача, щодо необхідності застосування до спірних правовідносин ст. 227 ЦК України.

Скаржник вважає, що наказ Міністерства екології та природних ресурсів України №152 від 12.03.2012 року є правовим актом індивідуальної дії, та на підставі викладеного, в разі визнання недійсним такого акту (або окремої його частини) він є недійсним з моменту прийняття такого акту суб'єктом владних повноважень, що є підставою для визнання недійсним п. 3.1 Договору купівлі-продажу № 12156 від 22.05.2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Агросфера і ОСОБА_5 господарством АКО, в частині поставки препарату Раксол КЕ згідно специфікації № 4 від 13.06.2013 року та специфікації № 9 від 31.07.2013 року.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 р., колегією суддів у складі: головуюча суддя Гудак А.В., суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б., апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 08.09.2016 р.

30.08.2016 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Агросфера ЛТД надійшло клопотання, в якому відповідач 2 просить забезпечити проведення судового засідання у режимі відеконференції, господарський суд Дніпропетровської області визнати відповідальним за проведення відеоконференції під час судового засідання, призначеного на 08.09.2016 об 11:00 год.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Агросфера ЛТД про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

08.09.2016 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Агросфера ЛТД надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач 2 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

08.09.2016 від ОСОБА_5 господарства АКО надійшли додаткові пояснення у справі № 918/378/16.

08.09.2016 на адресу суду від ОСОБА_5 господарства АКО надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу, яке відхилено судом апеляційної інстанції з огляду на те, що судове засідання 08.09.2016 проводиться в режимі відеоконференції із господарським судом Дніпропетровської області.

08.09.2016 представник ОСОБА_5 господарства АКО, керуючись ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України подав письмову заяву про відвід суддів: Бучинської Г.Б., Філіпової Т.Л..

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 08.09.2016 заяву про відвід суддів Філіпової Т.Л.та Бучинської Г.Б. подану ОСОБА_5 господарством АКО залишено без задоволення.

В судовому засіданні 08.09.2016 представник позивача - ОСОБА_1, пояснила, що судом першої інстанції, в супереч п.1.ч.1 ст.104 ГПК України неповно з'ясовано обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, що мають значення для справи. Встановлення того чи був чинним наказ Міністерства екології на момент укладення договору та на момент поставки препарату Раксол КЕ ставиться в залежність від того чи наказ Міністерства являється актом індивідуальної дії чи нормативно-правовим актом.

Зазначила, що відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України від 17.09.2010р. у справі № К-23575/10 вимога про визнання нечинним акта може стосуватися лише нормативно-правового акта, а про визнання протиправним - індивідуального акта. Нечинним нормативно-правовий акт стає з дати набрання відповідним рішенням суду законної сили, а протиправність індивідуального акта виникає, у разі набрання рішенням суду про задоволення адміністративного позову законної сили, з моменту прийняття такого акта суб'єктом владних повноважень.

Відзначила, що наказ Міністерства екології та природних ресурсів України №152 від 12.03.2012 року є правовим актом індивідуальної дії, в разі визнання недійсним такого акту він є недійсним з моменту прийняття такого акту суб'єктом владних повноважень. Зауважила, що наказ Міністерства екології та природних ресурсів України №152 від 12.03.2012 року в частині реєстрації препарату Раксол КЕ суперечив чинному законодавству та із дати прийняття цього наказу порушував права та охоронювані законом інтереси Вауег Іntelleсtual Ргорегty GmbH, суд визнав його недійсним.

Звернула увагу суду на те, що на момент поставки препарату Раксол КЕ, згідно п.3.1 договору-купівлі продажу № 12156 від 22.05.2013 року, специфікації № 4 від 13.06.2013 та специфікації № 9 від 31.07.2013 року у Товариства з обмеженою відповідальністю Агросфера не було права здійснювати реалізацію даного товару, який обмежений у використанні, що підтверджується судовим рішенням від 14.10.2013 р. по справі №910/2342/13.

Зазначила, що до додаткових пояснень до апеляційної скарги від 07.09.2016 р. було долучено копію листа Міністерства екології та природних ресурсів України, в якому зазначено що наказ Міністерства екології та природних ресурсів України з питань державної реєстрації пестицидів та агрохімікатів носить персональний характер та не містять правових норм.

Зауважила, що судом першої інстанції, в порушення п.4 ч.1 ст. 104 ГПК України, не було досліджено витяг з наказу Міністерства екології від 12.03.2012 року, який був доданий до письмових пояснень від 05.07.2016 року. Даний письмовий доказ підтверджує, те що сам наказ не проходив державної реєстрації як нормативно-правовий акт, тому що не містить посилання на державну реєстрацію. Зазначила, що в п.56. Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації від 12.04.2005 року, зазначено, що суб'єкти нормотворення направляють нормативно-правові акти для виконання лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування.

Крім того, представник позивача - ОСОБА_2, який пояснив, що на момент розгляду справи №910/2342/13 Товариство з обмеженою відповідальністю Агросфера усвідомлювала той факт, що препарат Раксол КЕ є по своїй суті аналогом запатентованого препарату Фалькон 460 ЕС к.е, що підтверджується рішенням від 14.10.2013 р. по справі №910/2342/13 де встановлено, що препарат Раксол КЕ, містить усі ознаки, включені до незалежного пункту формули винаходу за патентом України № 47429, тобто являється препаратом Фалькон 460 ЕС к.е.

Зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю Агросфера враховуючи вимоги законодавства про заборону продажу (використання) майна визначену законодавством, а саме: ч. 5 статті 28 Закону України Про охорону прав на винаходи і корисні моделі, ч. ч. 1, 3 ст. 418 Цивільного кодексу України, статей 462, 464 Цивільного кодексу України, враховуючи презумпцію знання законодавства та факт встановлений у рішенні по справі №910/2342/13 про те, що препарат Раксол КЕ є препаратом Фалькон 460 ЕС к.е повинна була усвідомлювати наслідки використання препарату, який є запатентованим за іншою особою, в тому числі і щодо визнання недійсним наказу про реєстрацію такого препарату.

Представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги та надали пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважають, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а тому просить його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити.

Також, в судовому засіданні від 08.09.2016 представник відповідача 2 - ОСОБА_4, пояснила, що на момент поставки препарату Раксол КЕ за договором купівлі-продажу № 12156 від 22.05.2013 р., препарат пройшов державну реєстрацію і його було внесено до Державного реєстру пестицидів і агрохімікатів, а рішенням господарського суду м. Києва у справі №910/2342/13, яке набрало законної сили 17.12.2013 р., тобто після укладення договору купівлі-продажу №12156 від 22.05.2013 р. та поставки препарату Раксол КЕ, було зобов'язано ТОВ Агросфера припинити використання у будь-який спосіб винаходу Фунгіцидний засіб, права на який належать Вауег Іntelleсtual Ргорегty GmbH і охороняються патентом України № 47429; визнано недійсним наказ Міністерства екології та природних ресурсів України від 12.03.2012 р, № 152 Про державну реєстрацію препаратів у частині реєстрації препарату Раксол, КЕ та в частині внесення цього препарату до Державного реєстру пестицидів і агрохімікатів; Міністерство екології та природних ресурсів України зобов'язано виключити препарат Раксол КЕ з Державного реєстру пестицидів і агрохімікатів та з Переліку пестицидів і агрохімікатів, дозволених до використання в Україні.

Зазначила, що ОСОБА_5 господарством АКО не доведено, що до 17.12.2013 р. використання препарату Раксол КЕ та його продаж з боку Товариства з обмеженою відповідальністю Агросфера порушували публічний порядок, правовий режим обігу препаратів даної категорії. Не має доказу у підтвердження того що до 17.12.2013 р. препарат Раксол КЕ був вилучений з обігу або обмежений в обігу, а Товариство з обмеженою відповідальністю Агросфера не мало права його використовувати або продавати.

Звернула увагу суду на те, що рішенням господарського суду міста Києва у справі № 910/2342/13, яке набрало законної сили 17.12.2013 р., підтверджується, що препарат Раксол, КЕ пройшов державну реєстрацію та був внесений до Державного реєстру пестицидів і агрохімікатів, дозволених до використання в Україні, Товариство з обмеженою відповідальністю Агросфера мало ліцензію на провадження господарської діяльності з торгівлі пестицидами та агрохімікатами.

Відзначила, що Фермерське господарство "АКО" як покупець, отримало у власність препарат Раксол КЕ, який отримав позитивні результати експертиз та рекомендації науково-експертної ради, на підставі яких, Міністерство екології та природних ресурсів України прийняло рішення про його державну реєстрацію та включення до Державного реєстру пестицидів і агрохімікатів, дозволених до використання в Україні. Зауважила, що інтереси ОСОБА_5 господарства АКО, як покупця, не були порушені. Пояснила, що права ОСОБА_5 господарства АКО були б порушені лише у тому випадку, якби позивач довів існування відсутності державної реєстрації препарату Раксол КЕ, не включення препарату Раксол КЕ до Державного реєстру пестицидів і агрохімікатів, дозволених до використання в Україні, відсутність у ТОВ Агросфера ліцензії на провадження господарської діяльності з торгівлі пестицидами та агрохімікатами, прийняття рішення про скасування або зупинення державної реєстрації препарату Раксол КЕ.

Зазначила, що пунктом 28 Постанови Кабінету міністрів України від 04.03.1996 р. № 295 Про затвердження порядку проведення державних випробувань, державної реєстрації та перереєстрації, видання переліків пестицидів і агрохімікатів, дозволених до використання в Україні передбачено, що підставою для прийняття рішення про скасування або зупинення державної реєстрації є рішення суду, яким встановлено, що виробництво та/або використання, та/або продаж, та/або будь-які інші дії щодо зареєстрованого препарату порушують права інтелектуальної власності інших осіб. Зауважила, що Вауег Іntelleсtual Ргорегty GmbH, як власник винаходу, мало право звернутися до суду за захистом свого порушеного права інтелектуальної власності та заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю Агросфера використання його винаходу.

Представник відповідача 2 заперечила проти доводів апеляційної скарги та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм чинного законодавства, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився належним чином повідомлений про час, день та місце слухання, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подав.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 08.09.2015 відкладено розгляд справи відкладено на 21.09.2016.

16.09.2016 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Агросфера ЛТД електронними засобами зв'язку надійшли додаткові пояснення за вих. №378-2/апел. від 16.09.2016 (в паперовому варіанті 21.09.2016), в яких Товариство з обмеженою відповідальністю Агросфера ЛТД просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 20.07.2016 у справі № 918/378/16 залишити без змін.

21.09.2016 на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення у зв'язку із подачею відзиву на апеляційну скаргу.

21.09.2016 на адресу суду від позивача надійшли заперечення на дії головуючої судді.

21.09.2016 на адресу суду від позивача надійшли зауваження на рукописний протокол судового засідання від 08.09.2016 по справі № 918/378/16, в яких позивач зазначає, що за результатами ознайомлення з матеріалами справи № 918/378/16 встановлено, що рукописний протокол судового засідання від 08.09.2016 по вказаній справі не відповідає дійсності, а саме: у протоколі судового засідання від 08.09.2016 зазначено, що ОСОБА_6 представляє інтереси ТОВ Агросфера ЛТД на підставі довіреності від 09.09.2016, однак, під час судового засіданням головуючою суддею Гудак А. В. не було встановлено, на яких підставах ОСОБА_4 представляла інтереси Товариства; усупереч п. 4 ч. 1 ст. 81-1 ГПК України, у протоколі не зазначено причини неявки в судове засідання ТОВ Агросфера; в оскаржуваному протоколі не зазначено про усні клопотання представника позивача ОСОБА_1 щодо надання інформації про наявність відзиву на апеляційну скаргу та про оголошення перерви для підготовки додаткових пояснень у зв'язку з подачею відзиву; у протоколі судового засідання невірно зазначено хто з представників позивача надавав усні пояснення по справі; під час судового засідання головуюча суддя Гудак А.В. повідомила, що наступне судове засідання відбудеться 21.09.2016 об 15.00 год., однак в протоколі судового засідання зазначено, що розгляд справи відкладається на 21.09.2015 на 16.30 год.

В судовому засіданні 21.09.2016, яке відбулося в режимі відеоконференції із господарським судом Дніпропетровської області, представник позивача ОСОБА_1 підтримала зауваження на рукописний протокол судового засідання від 08.09.2016 по справі № 918/378/16 та підтримала заперечення на дії головуючої судді, які полягали в тому, що під час судового засідання, яке відбулося 08.09.2016, головуючою суддею у засіданні не встановлено особу представника ТОВ Агросфера ЛТД та не перевірено на підставі яких документів ОСОБА_4 представляє інтереси товариства.

В судовому засіданні 21.09.2016 представник позивача ОСОБА_2 заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із поданням зауважень на рукописний протокол судового засідання від 08.09.2016 по справі № 918/378/16 та необхідністю винесення ухвали щодо поданого зауваження, яка може мати вплив на подальший розгляд справи.

В судовому засіданні 21.09.2016, яке відбулося в режимі відеоконференції із господарським судом Дніпропетровської області, представник відповідача заперечила проти зауважень на рукописний протокол судового засідання від 08.09.2016 по справі № 918/378/16 та заперечення на дії головуючої судді, відзначила, що повноваження були перевірені секретарем судового засідання господарського суду Дніпропетровської області, що з'ясовано головуючою суддею в судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції 08.09.2016.

В судовому засіданні 21.09.2016 для повного, всебічного та об'єктивного вирішення спору представником позивача подане письмове клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів у зв'язку із тим, що відповідно до ст. 81-1 ГПК України, суду надається п'ятиденний строк для винесення ухвали щодо прийняття зауважень на протокол судового засідання, а дана ухвала може вплинути на результат розгляду справи.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2016 продовжено строк розгляду спору по справі № 918/378/16 до 31 жовтня 2016 включно та розгляд справи відкладено на 31.10.2016.

31.10.2016 на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення у зв`язку з подачею ТОВ Агросфера ЛТД додаткових пояснень, в яких Фермерське господарство АКО зазначає, що наявність чи відсутність у ТОВ Агросфери ЛТД ліцензії на провадження господарської діяльності з торгівлі пестицидами та агрохімікатами в позовній заяв та апеляційній скарзі не оскаржується. Відповідачем не вказано чи отримувало ТОВ Агросфера дозвіл від ОСОБА_7 Проперті ГмбХ на реалізацію запатентованого товару Фалькон 460 ЕС к.е, аналогічному товару Раксол К Е.

Посилається на ч.5 ст .28 Закону України Про охорону прав на винаходи і корисні моделі патент надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати винахід без його дозволу, за винятком випадків, коли таке використання не визнається згідно з цим Законом порушенням прав, що надаються патентом.

Вважає, що відсутність дозволу патентовласника ОСОБА_7 Проперті ГмбХ на реалізацію запатентованого товару є підставою для визнання недійсним п.3.1 Договору купівлі-продажу №12156 від 22.05.2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Агросфера і ОСОБА_5 господарством АКО, в частині поставки препарату Раксол, КЕ згідно специфікації №4 від 13.06.2013 та специфікації №9 від 31.07.2013. Пунктом 2 ч. 1 ст. 464 ЦК України передбачено, що майновими правами інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок є виключне право дозволяти використання винаходу, корисної моделі, промислового зразка (видавати ліцензії). Відповідно до ч.1 ст. 1108 ЦК України особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об`єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності).

Таким чином, позивач стверджує, що ТОВ Агосфера ЛТД зобов`язане була отримати дозвіл (ліцензію) патентовласника ОСОБА_7 Проперті ГмбХ на використання об`єкта права інтелектуальної власності Раксол КЕ.

Крім того, проданий препарат Раксол КЕ вважає таким, що вилучений з цивільного обороту та відповідно до вимог п.2 ч.2 ст. 178 ЦК України та ч.2 ст. 4 Закону України Про пестициди і агрохімікати не може бути використаний. Тобто використання ОСОБА_5 господарством АКО такого товару також призводить до порушення вже самим господарством норм чинного законодавства.

Тим самим, позивач вважає, що наявні достатні підстави для визнання недійсним п.3.1 Договору купівлі-продажу №12156 від 22.05.2013 року.

В судовому засіданні 31.10.2016, яке відбулося в режимі відеоконференції із господарським судом Дніпропетровської області, представники позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги з урахуванням додаткових пояснень та надали пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважають, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просять його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити..

В судовому засіданні 31.10.2016, яке відбулося в режимі відеоконференції із господарським судом Дніпропетровської області, представник відповідача 2 заперечив проти доводів апеляційної скарги та доводів позивача та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання 31.10.2016 представник відповідача 1 не з'явився, про місце, час і дату судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Враховуючи приписи ст. 101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представника відповідача 1, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача 1 та за наявними в матеріалах справи доказами.

Заслухавши представників сторін в судовому засіданні 08.09.2016, 21.09.2016, 31.10.2016, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, додаткові пояснення сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 20.07.2016 року у справі № 918/378/16 слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

22 травня 2013 року між ТОВ "Агросфера" (далі продавець) та ФГ "АКО" (далі покупець) укладено Договір купівлі продажу № 12156 (далі - договір), за умовами якого продавець зобовязується передати, а покупець зобовязується прийняти та сплатити вартість засобів ОСОБА_8, мікродобрив іменованих в подальшому Товар, відповідно до умов даного договору (додаткових угод та специфікацій до нього).

Розділом 2 договору передбачено, що якість товару, яка повинна відповідати стандартам і держстандартам, що діють в Україні на момент передачі Товару, що підтверджується сертифікатом якості заводу-виготовлювача. Продавець надає Покупцю сертифікати якості на кожну партію товару.

Конкретний вид товару, його асортимент, кількість, ціна, строк поставки та умови оплати товару наведені в Специфікаціях до даного договору. Специфікації є невід'ємною частиною даного договору. Ціна товару встановлена по домовленості сторін, а сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті - Долар США. Оплата вартості товару (виконання зобов'язання) підлягає у гривні, згідно розділу 4 цього договору (п.3.1. договору). (а.с. 12, т.1).

Як вбачається із наявних матеріалів справи, специфікацією № 4 від 13.06.2013 р. до договору зазначено перелік засобів захисту рослин, що постачаються продавцем, зокрема "Раксол к.е. 5л" в кількості 55 л, із узгодженим строком поставки до 05.07.2013 р. та датою сплати 48% від вартості товару до 30.08.2013 р. та 52% до 10.11.2013 р. та специфікації № 9 від 31.07.2013 Продавець, зобовязувався поставити товар до 23.08.2013 р., а саме "Раксол, к.е. 5л" в кількості 80 л та датою сплати 50% від вартості товару до 30.08.2013 р. та решту до 10.11.2013 р..(а.с. 15-16, т.1).

Пунктом п.5.1 Договору передбачено, що право власності на Товар переходить до Покупця в момент одержання ним Товару, супровідних документів та підписання накладних про передачу Товару.

На підтвердження цього факту в матеріалах справи містяться видаткові накладні за № 140623/20 від 14.06.2013 р. та № 10803/20 від 01.08.2013 р., які підтверджують факт здійснення поставки товару, обумовленого умовами договору та специфікаціями (а.с.17-18).

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений відбитками печаток сторін.

Колегія суддів, також бере до уваги той факт, що договором про відступлення права вимоги від 22.07.2015 року № 62-ВПВ, ТОВ "Агросфера" передало ТОВ "Агросфера ЛТД" право вимоги і останнє набуло статусу кредитора за Договором купівлі- продажу № 12156 від 22.05.2013 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представники позивача не заперечили отримання вищезгаданого товару за умовами Договору. На підтвердження своїх вимог позивач посилався на Закон України "Про пестициди і агрохімікати" та постанову Вищого господарського суду України від 18.02.2014 р., якою залишено в силі рішення господарського суду м. Києва від 14.10.2013 р. у справі № 910/2342/13, яким задоволено позов Bayer Intellectual Property GmbH (ОСОБА_7 Проперті ГмбХ) до ТОВ Агросфера, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ "Агросфера ЛТД" та зобов'язано ТОВ "Агросфера" припинити використання у будь-який спосіб винаходу Фунгіцидний засіб і визнано недійсним наказ Міністерства екології та природних ресурсів України від 12.03.2012 № 152 "Про державну реєстрацію препаратів" у частині реєстрації препарату "Раксол, КЕ" та в частині внесення цього препарату до Державного реєстру пестицидів і агрохімікатів. Зобов'язано Міністерство екології та природних ресурсів України виключити препарат "Раксол, КЕ" з Державного реєстру пестицидів і агрохімікатів (посвідчення про державну реєстрацію Б 03223) та з Переліку пестицидів і агрохімікатів, дозволених до використання в Україні.

Відповідно на виконання приписів ст. 227 ЦК України позивач просив суд визнати недійсним пункт 3.1. договору № 12156 в частині поставки "Раксол, КЕ", з тих підстав, що ТОВ "Агросфера" на момент укладання договору не мала дозволу на реалізацію вказаного препарату, зазначає про те, що наказ Міністерства екології та природних ресурсів України від 12.03.2012 № 152 "Про державну реєстрацію препаратів" у частині реєстрації препарату "Раксол, КЕ" був визнаний в судовому порядку недійсним і є таким, що не створює жодних правових наслідків з дня прийняття (затвердження) такого наказу, тобто на дату укладення договору 22.05.2013 р..

Крім того, позивач неодноразово в своїх поясненнях звертає увагу суду на те, що момент недійсності наказу Міністерства екології та природних ресурсів встановлюється на прикладах судової практики Вищого адміністративного суду України, а саме: відповідно до Постанови Вищого адміністративного суду України від 17.09.2010 р. у справі К-23575/10 вимога про визнання нечинним акта може стосуватися лише нормативно-правового акта, а про визнання протиправним - індивідуального акта. Нечинним нормативно-правовий акт стає з дати набрання відповідним рішенням суду законної сили, а протиправність індивідуального акта виникає, у разі набрання рішенням суду про задоволення адміністративного позову законної сили, з моменту прийняття такого акта суб'єктом владних повноважень (вчинення дії або бездіяльності). Вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним, скасування) індивідуальних актів не містять різних способів захисту, а є одним і тим же способом, сформульованим у різних формах.

Також посилається на аналогічні висновки які викладені в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 27.07.2010 № 1145/11/13-10 та постанові Верховного Суду України від 08.12.2009 року у справі № 21-1573во09.

Зокрема, на підтвердження даної позиції представником позивача 09.06.2016 надіслано запит на отримання публічної інформації до Міністерства екології та природних ресурсів України щодо визначення природи наказу Міністерства екології та природних ресурсів від 13.03.2012 №152 Про державну реєстрацію препаратів. Відповіддю на даний запит, є лист відповідь Міністерства екології та природних ресурсів України без дати і ідентифікуючого номера та без підпису в якому зазначено, що накази Мінприроди з питань державної пестициди агрохімікатів носять персональний характер та не містять правових норм, що на думку позивача є підтвердженням того, що вищезгаданий наказ Міністерства екології та природних ресурсів України актом індивідуальної дії. (а.с.88-89 т.2)

Судова колегія вважає, що даний лист-відповідь не є доказом, що підтверджує обставини, які надають можливість суду визначити наказ Міністерства екології та природних ресурсів України - актом індивідуальної дії чи нормативно-правовим актом, зокрема, за умов відсутності будь-яких реквізитів документа, які передбачені загальними вимогами до складання та оформлення документів у відповідності до Постанови КМУ від 30.11.2011 р. № 1242 Про затвердження Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади .

Відповідно, колегія суддів не приймає позицію позивача в основу якої полягає встановлення судом факту, що наказ Міністерства екології та природних ресурсів від 13.03.2012 №152 Про державну реєстрацію препаратів є актом індивідуальної дії, а не нормативно-правовим актом, що в результаті буде підставою визнання недійсним п.3.1 Договору купівлі-продажу №12156 від 22.05.2013 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Агросфера і ОСОБА_5 господарством АКО, в частині поставки препарату Раксол, КЕ згідно специфікації №4 від 13.06.2013 та специфікації від 31.07.2013.

Так, колегія суддів зазначає, що п.10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судове рішення в адміністративній справі від 20.05.2013 №7 передбачено: "Визнання акта субєкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Суд визначає, що рішення субєкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

При цьому суди повинні виходити з того, що вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним."

Дана постанова Пленуму прийнята з метою забезпечення однакового застосування норм права при вирішенні окремих категорій справ відповідної судової спеціалізації узагальнює практику застосування матеріального і процесуального законів, систематизує та забезпечує оприлюднення правових позицій вищого спеціалізованого суду з посиланням на судові рішення, в яких вони були сформульовані.

Пунктом 7 частини 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України надано визначення субєкта владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно колегія суддів, шляхом дослідження та оцінки належних і допустимих доказів спростовує думку позивача, що наказ Міністерства екології та природних ресурсів від 13.03.2012 №152 «Про державну реєстрацію препаратів» є недійсним з моменту прийняття такого акту суб`єктом владних повноважень.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку про преюдиціальність факту у розумінні ст. 35 ГПК України поставки товару за умовами договору № 12156 від 22.05.2013 року за специфікаціями № 4 від 13.06.2013 р., № 9 від 31.07.2013 р., який підтверджуються рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2013 року у справі № 904/7731/13 про стягнення з ФГ «АКО» боргу за отриманий товар за накладними №300514/20 від 30.05.2013р., №100625/20 від 10.06.2013р., №140621/20 від 14.06.2013р., №140623/20 від 14.06.2013р., №140627/20 від 14.06.2013р., №140628/20 від 14.06.2013р., №210622/20 від 21.06.2013р., №210626/20 від 21.06.2013р., №10801/20 від 01.08.2013р., №10803/20 від 01.08.2013р., №10802/20 від 01.08.2013р. згідно умов Специфікацій №№1-10; рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.05.2014 року у справі № 904/2123/14 про стягнення з ФГ "АКО" боргу за отриманий товар за накладними від 14.06.2013 року, від 01.08.2013 року - "Раксол КЕ" згідно специфікацій №№ 4,9, які набрали законної сили.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, судова колегія вважає безсумнівними встановлені рішенням господарського суду у справі №910/2342/13 за позовом Bayer Intellectual Property GmbH (ОСОБА_7 Проперті ГмбХ) до товариства з обмеженою відповідальністю «Агросфера» та Міністерства екології та природних ресурсів України, за участю третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - товариство з обмеженою відповідальністю «Агросфера ЛТД» про припинення порушення прав власника патенту України № 47429 на винахід та визнання недійсним наказу Міністерства екології та природних ресурсів України в частині реєстрації препарату «Раксол, КЕ», факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів та є такими, які не потребують додаткового доведення зазначених обставин та фактів.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 35 ГПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, відповідно до п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Згідно п. 8.2.3-2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про внесення змін і доповнень до деяких постанов пленуму Вищого господарського суду України" № 6 від 10.07.2014 преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що обставини встановлені в рішенні господарського суду міста Києва від 14.10.2013, який залишений без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2014 у справі № 910/2342/13, мають преюдиціальне значення при вирішенні даного спору.

Так, з матеріалів справи встановлено, що на момент здійснення поставки препарату за Договором, укладеним між позивачем та відповідачем-1, препарат пройшов державну реєстрацію і його було внесено до Державного реєстру пестицидів і агрохімікатів, а рішення господарського суду міста Києва від 14.10.2013 у справі № 910/2342/13, яким визнано недійсним наказ Міністерства екології та природних ресурсів України від 12.03.2012 року № 152 "Про державну реєстрацію препаратів" у частині реєстрації препарату "Раксол КЕ" та в частині внесення препарату до Державного реєстру пестицидів і агрохімікатів, набрало законної сили 17.12.2013 року, тобто після укладання договору та отримання препарату позивачем у справі. Вказане спростовує доводи позивача про обізнаність відповідача 1 щодо неправомірності здійснення поставки товару та умислу в діях відповідача 1 на порушення вимог ч. 4 ст. 4 Закону України "Про пестициди і агрохімікати".

Крім того, рішеннями господарського суду Дніпропетровської області: від 22.11.2013 року у справі № 904/7731/13 про стягнення з ФГ «АКО» боргу за отриманий товар за накладними №300514/20 від 30.05.2013р., №100625/20 від 10.06.2013р., №140621/20 від 14.06.2013р., №140623/20 від 14.06.2013р., №140627/20 від 14.06.2013р., №140628/20 від 14.06.2013р., №210622/20 від 21.06.2013р., №210626/20 від 21.06.2013р., №10801/20 від 01.08.2013р., №10803/20 від 01.08.2013р., №10802/20 від 01.08.2013р. згідно умов Специфікацій №№1-10 (залишеним без змін апеляційною та касаційною інстанціями); від 14.05.2014 року у справі № 904/2123/14 про стягнення з ФГ "АКО" боргу за отриманий товар за накладними від 14.06.2013 року, від 01.08.2013 року - "Раксол КЕ" згідно специфікацій №№ 4,9 за договором, встановлено, що договір в частині поставки препарату позивачу «Раксол КЕ» виконано.

В обґрунтування визнання п. 3.1. правочину недійсним, на підставі ст.ст. 227, 228 ЦК України, позивач посилається на те, що вказаний пункт договору укладений без відповідного дозволу (ліцензії) патентовласника; порушує публічний порядок, зокрема порушує правовий режим вилучених з обігу, або обмежених в обігу об'єктів цивільного права.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання позивача на ст. 227, 228 ЦК України, що спростовується на підставі обставин, що мають преюдиціальне значення для справи, а саме, в рішенні господарського суду міста Києва від 14.10.2013 зазначено, що під час розгляду справи № 910/2342/13 господарським судом міста Києва враховано, що ТОВ «Агросфера» отримано ліцензію на провадження господарської діяльності з торгівлі пестицидами та агрохімікатами (додаток 1 до наказу Міністерства аграрної політики України від 14.06.2012 № 359).

Коло видів діяльності, на здійснення яких необхідно отримати ліцензії, станом на момент укладення та виконання договору від 22.05.2013 року №12156 визначалось Законом України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" від 01.06.2000 р. N 1775-III (із змінами та доповненнями), ГК України, а також іншими законами (наприклад, Законами України "Про Національний банк України", "Про страхування", Законом України "Про нафту і газ" тощо). Стаття 227 ЦК України надає суду право визнавати недійсними правочини, вчинені без відповідного дозволу, який іменується ліцензією, а відтак ця стаття не поширюється на правочини, на вчинення яких необхідно мати інші дозволи. У ст. 91 ЦК України зазначено, що юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Відповідно до закону ліцензією є документ державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності, а не конкретного виду товару, протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов (ст. 14 ГК України, ст. 1 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності").

А тому у позивача відсутні правові підстави посилатись на ч. 1 ст.1108 ЦК України як на підставу визнання судом недійсним п. 3.1 договору від 22.05.2013 року №12156 з застосуванням ч.1 ст.227 ЦК України.

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що сторони укладаючи оспорюваний правочин виходили з принципів вільного волевиявлення, а фактичні дії сторін в частині передачі-отримання обумовленого договором товару свідчать, що спрямований він на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним.

Крім того, для визнання недійсним спірного договору відповідно до статті 228 ЦК України, позивач, перш за все, мав довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства.

Пунктом 3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 (із змінами) передбачено, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на:

використання всупереч законові державної або комунальної власності;

незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України);

відчуження викраденого майна;

виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо);

виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу;

приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків;

виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів;

незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей;

використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Крім того, предметом доказування в даному випадку має бути також наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Як зазначено в частині третій пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій та вважає, що позивачем не доведено невідповідності спірного пункту договору інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої із сторін на те, а також, що вказаний пункт договору завідомо укладався з метою порушення таких інтересів, що унеможливлює визнання п. 3.1 договору недійсним з цих підстав.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Зазначеної позиції дотримується Верховний суд України у постанові Пленуму "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9.

Приписами постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми ЦК України, які визначають, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (ст. 627 ЦК України); зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Так, укладаючи договір, сторони у п. 3.1 останнього прийшли згоди щодо конкретного виду товару, його асортименту, кількості, ціни, строків поставки та умов оплати товару наведених в специфікаціях до даного договору. Специфікації є невід`ємною частиною даного договору. В подальшому позивачем відбулось схвалення правочину шляхом отримання препарату «Раксол КЕ».

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось апелянтом у судовому засіданні останній був обізнаний із оспорюваним пунктом 3.1 договору ще на стадії участі у процедурі закупівлі препарату "Раксол КЕ" у Товариства з обмеженою відповідальністю «Агросфера».

Зазначене підтверджується, що у специфікаціях до договору (а.с. 15-16 т.1) сторони погодили конкретний вид товару по кожній поставці, умови оплати товару та строки оплати. Специфікації підписані представниками сторін та скріплені відбитками їх печаток.

Отже, позивач заявив про свою згоду укласти із Товариством з обмеженою відповідальністю «Агросфера» договір, на умовах, запропонованих у специфікаціях (п. 3.1 Договору), а в подальшому, уклавши договір, підтвердив своє волевиявлення до вчинення правочину.

При цьому будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні, а саме при підписанні договору позивач не заперечив проти прийнятих умов і не запропонував відповідачу ні в момент підписання договору, ні в момент його виконання внести зміни до спірного пункту договору, чим підтвердив свою готовність до його виконання.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника щодо односторонності перевірки лише з боку відповідача 1 препарату "Раксол КЕ" щодо його складових при реалізації, відомості щодо якого є у вільному доступі, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права.

Зокрема в статті 627 ЦК України зазначено що сторони є вільними в визначенні умов договору, проте укладаючи договір та формуючи його умови сторони повинні ураховувати вимоги цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1-3 та 5 статті 203 Цивільного кодексу України унормовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування судового рішення у даній справі, оскільки судом не встановлено обставин для визнання пункту 3.1 договору купівлі-продажу від 22.05.13 №12156 недійсним, як і не встановлено належними письмовими доказами відсутності у відповідача 1 відповідного дозволу (ліцензії) на провадження господарської діяльності з торгівлі пестицидами та агрохімікатами, фактів порушень публічного порядку, зокрема порушення правового режиму вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права.

Тобто, позивачем не надано суду доказів, що на момент укладання договору так і під час розгляду справи № 910/2342/13 за позовом Bayer Intellectual Property GmbH (ОСОБА_7 Проперті ГмбХ) до товариства з обмеженою відповідальністю «Агросфера» та Міністерства екології та природних ресурсів України, за участю третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - товариство з обмеженою відповідальністю «Агросфера ЛТД» про припинення порушення прав власника патенту України № 47429 на винахід та визнання недійсним наказу Міністерства екології та природних ресурсів України в частині реєстрації препарату «Раксол КЕ», існувала заборона реалізації препарату "Раксол КЕ", що препарат вилучений з обороту на момент укладання та виконання договору, що придбання вказаного препарату вплинуло на репутацію позивача.

Отже, виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що фермерським господарством «АКО» не доведено фактичних обставин з письмовими доказами порушення відповідачами вимог ст.ст. 227, 228 ЦК України, з якими закон пов'язує визнання пункту 3.1 договору недійсним. Відтак, судом першої інстанцій правомірно відмовлено у позові про визнання недійсним пункту 3.1 договору купівлі-продажу № 12156 від 22.05.2013.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач має довести наявність тих обставин з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено наявності правових підстав та не підтверджено належними письмовими доказами, яким чином оспорюваний пункт договору порушує законні права і інтереси позивача, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у позові є обґрунтованим.

Стосовно твердження скаржника, щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне, що уклавши договір та підписавши його і посвідчивши печатками обох сторін, сторони (зокрема і позивач, як особа, яка заперечує дійсність пункту договору) шляхом вільного волевиявлення самостійно визначили його умови і досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та позивач взяв на себе зобов'язання виконувати умови зазначеного договору, зокрема і щодо можливості одностороннього розірвання останнього покупцем.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судова колегія відзначає, що долучені до матеріалів справи постанови Вищого господарського суду України, які подані позивачем з додатковими поясненнями, судом до уваги не приймаються, оскільки не мають преюдиціального значення у розумінні ст.35 ГПК України .

Окрім того, судова колегія не пов`язана з позиціями Вищого господарського суду України, оскільки відповідно до ст. 111-28 ГПК України, висновки Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладені у його постанові, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином з огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та обставинами справи.

Позивачем не наведено порушення його прав або охоронюваних законом інтересів, які підлягають захисту, за заявленою вимогою, та не доведено обставин з якими закон пов`язує визнання недійсним п.3.1 договору купівлі-продажу №12156 від 22.05.2013.

Враховуючи вищевикладене, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 20.07.2016 р. року у справі № 918/378/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 господарства «АКО» - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

3. Справу № 918/378/16 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.