КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2016 р. Справа№ 910/4121/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тарасенко К.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Башмаков К.О. - дов. №16/2 від 05.02.2016р.

Мухаєв О.С. - дов. №18-/2016 від 02.11.2016р.

від відповідача-1: Пересада Р.В. - дов. б/н від 17.08.2016р.

від відповідача-2: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рент Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2016р.

у справі № 910/4121/16 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рент Інвест"

до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (відповідач-1)

Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс"

(відповідач-2)

про визнання недійсною додаткової угоди до договору № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015р.

В судовому засіданні 02.11.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рент Інвест" (позивач) звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс" (відповідач-2") про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 29.09.2015р., укладеної до договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладена до договору № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015р. додаткова угода № 2 від 29.09.2015р., не спрямована на реальне настання правових наслідків, а отже, відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України є фіктивною, у зв'язку з цим, позивач просив суд визнати вказану додаткову угоду, що була укладена 29.09.2015р. між КП "Київтранспарксервіс" та ТОВ "Трансшлях сервіс", недійсною.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2016р. у справі №910/4121/16 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Апелянт вважає, що судом проігноровано той факт, що договір № ДНП-2015-02/01 не набрав чинності, суд не звернув увагу на те, що відповідач-1 не мав повноважень укладати додаткову оскаржувану угоду на термін до 31.12.2019р., на 9 місяців більше ніж термін оренди відповідної земельної ділянки.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача 01.07.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Федорчук Р.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, у відповідності до ст. 77 ГПК України у справі оголошувалась перерва на 02.11.2016р.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.11.2016р. підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.11.2016р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача-2 в судове засідання апеляційної інстанції 02.11.2016р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.01.2015р. між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс" (сторона-2) на підставі рішення Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 "Про Правила благоустрою міста Києва" був укладений договір № ДНП-2015-02/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування (далі - основний договір).

Відповідно до п. 1.1 цього договору сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 171 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П. Григоренка, 22/20, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними особами та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Плата сторони-2 стороні-1 згідно з умовами даного договору становить 6,50 грн. за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу (п. 3.1 договору).

Договір вважається укладеним і набирає чинності 01.02.2015 і діє до 31.12.2015 (п. 6.1 договору).

У подальшому строк дії договору був продовжений до 31.12.2019 р. з подальшою його пролонгацією на новий строк додатковою угодою № 2 від 29.09.2015р. (далі - спірна додаткова угода).

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що оспорювана додаткова угода не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а позивачем не доведено та не надано належних доказів того, що спірна додаткова угода містить всі ознаки фіктивності правочину, передбачені Законом.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Положеннями ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 ГПК України.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

При цьому необхідно зазначити, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети.

Таким чином, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

Крім того, матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів того, що укладенням спірної додаткової угоди відповідачі не мали наміру створити цією угодою юридичні наслідки.

Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов:

- вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору;

- такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору;

- метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно.

Зважаючи на те, що постановою ВГСУ від 12.04.2016р. у справі №910/6436/15-г залишено без змін рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2015р. та постанову КАГС від 16.11.2015р. про відмову у задоволенні позову ТОВ «Рент Інвест» про визнання недійсним договору від 30.01.2015р. №ДНП-2015-02/01, вказаний договір, укладений між відповідачами є чинним, позивачем у справі належними та допустимими доказами не доведено наявність усіх ознак фіктивності додаткової угоди до вказаного договору, доведення яких покладається лише на позивача.

Доводи апелянта про не набрання договором №ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015р. чинності не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки п.6.1. цього договору встановлено, що він вважається укладеним і набирає чинності 01.02.2015р.

Одне лише посилання позивача на те, що ТОВ "Трансшлях сервіс" не має жодного відношення до паркувального майданчика за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, просп. П. Григоренка, 22/20, і відповідач-2 цей майданчик не експлуатує та не сплачує вартість наданих місць для паркування, не є підставою для визнання додаткової угоди недійсною, з підстав її фіктивності, оскільки, саме по собі невиконання правочину сторонами не свідчить про його фіктивність.

Враховуючи відсутність умов, передбачених ст. 234 ЦК України, в силу яких спірна додаткова угода може бути визнана недійсною, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в позові.

Посилання апелянта на відсутність повноважень Відповідача-1 на укладення додаткової угоди на термін до 31.12.2019р. не свідчать про фіктивність оспорюваної додаткової угоди, підстав для визнання цієї угоди недійсною на підставі п.1 ч.1 ст. 83 ГПК України колегія суддів не вбачає.

Як закріплено у частинах першій, другій статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з приписами частини першої та частини третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені приписами частини першої - п'ятої статті 203 цього Кодексу, відповідно до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи викладене, та зміст пункту 6.1. Договору, доводи позивача про не набрання чинності вказаним договором є необґрунтованими, а саме лише посилання на це у листі КМДА не є належним доказом на підтвердження таких доводів.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

З огляду на викладене, оспорювана додаткова угода не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що узгоджується із загальними вимогами, встановленими статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Твердження ТОВ "Рент Інвест" щодо порушення його прав та інтересів через передачу паркувального майданчику, облаштованого за власний рахунок позивача у період дії попереднього договору № ДНП-2012-12/13 від 21.12.2012р., укладеного з позивачем, іншій особі, вірно відхилені місцевим господарським судом, оскільки відповідно до пункту 2.2.2 вказаного договору, що міститься в матеріалах справи, сторона-2 (ТОВ "Рент Інвест") за власні кошти здійснює облаштування та обладнання об'єкту згідно з Правилами паркування (дорожніми знаками, дорожньою розміткою, шлагбаумом, приміщенням для охорони, огорожею, тощо), отже, такі дії позивача були його зобов'язанням. При цьому сторона-2 (позивач) самостійно несе відповідальність за наявність необхідних дозволів для ведення власної господарської діяльності, пов'язаної з облаштуванням, організацією та експлуатацією об'єкта (п. 2.2.1 договору).

Після припинення або розірвання договору (окрім випадку оформлення права власності/права користування земельною ділянкою у встановленому чинним законодавством порядку) позивач, втрачає право на експлуатацію об'єкту та зобов'язаний не пізніше дати припинення/розірвання даного договору звільнити ділянку, на якій розташований об'єкт (п. 6.8 договору).

При цьому зміни у договір № ДНП-2012-12/13 від 21.12.2012 можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору (п. 6.2).

Проте, доказів продовження строку дії договору № ДНП-2012-12/13 від 21.12.2012 або укладення між позивачем та відповідачем-1 іншого договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування матеріали справи не містять.

За таких обставин, враховуючи положення чинного законодавства та відсутність порушення прав позивача, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання додаткової угоди від 29.05.2015р. до договору № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015 р. недійсною.

Доводи позивача про недійсність основного договору № ДНП-2015-02/01 від 30.01.2015р., укладеного між КП "Київтранспарксервіс" та ТОВ "Трансшлях сервіс", вже були предметом розгляду та перевірялись судом під час розгляду справи № 910/6436/15-г за позовом ТОВ "Рент Інвест" та встановлено, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рент Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2016р. у справі № 910/4121/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2016р. у справі № 910/4121/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4121/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

К.В. Тарасенко