ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2016 р. Справа № 29/589-07

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Ільїн О.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

апелянта ОСОБА_1, за довіреністю від 14.12.2015р. №10-07/928;

позивача ОСОБА_2, за довіреністю від 05.09.2016р.; ОСОБА_3 директор;

відповідача не зявився;

прокурор Харківської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_4, службове посвідчення від 08.02.2016р. №041209;

прокурор прокуратури Харківської області ОСОБА_5, службове посвідчення від 29.03.2016р. №042342;

1-ї третьої особи не зявився;

2-ї третьої особи не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції - Державного підприємства Жовтневе лісове господарство, м. Харків (вх. №2356Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 22.11.2007р.

у справі № 29/589-07

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Федерація боксу та кікбоксінгу, м. Харків

до відповідача ОСОБА_6 селищної ради, с. Безлюдівка

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Харківське обласне управління лісового та мисливського господарства, м. Харків;

Департамент державної архітектурно будівельної інспекції у Харківській області, м. Харків

за участю Харківської місцевої прокуратури №6, м. Харків та прокуратури Харківської області

про визнання права власності

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.11.2007р. у справі №29/589-07 (суддя Тихий П.В.) позов задоволено повністю; визнано за ТОВ "Федерація боксу та кікбоксінгу" право власності на комплекс будівель, що складається з будинку відпочинку Б-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку В-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Г-2 площею 51,5 кв.м, будинку відпочинку Д-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Е-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Л-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Ж-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку 3-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку И-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку К-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку М-2 площею 112,2 кв.м., будинку відпочинку Н-2 площею 112,2 кв.м., кафе А-2 площею 108,6 кв.м., шашличної П-1 площею 10,1 кв.м., лазні О-2 площею 122,8 кв.м., приміщення для охорони Р-1 площею 4,8 кв.м. , розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Безлюдівка, вул. Нагірна, 59.

Особа, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважає, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки Державне підприємство Жовтневе лісове господарство з рішенням місцевого господарського суду не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського Харківської області від 22.11.2007р. у справі №29/589-07 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт, обґрунтовуючи свою правову позицію зазначає про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду сприяє обмеженню прав останнього щодо використання за цільовим призначенням земельної ділянки лісового фонду на якій розташований самовільно побудований, без згоди постійного користувача земельної ділянки, комплекс будівель.

Також, з посиланням на Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011р. зазначає про те, що виникнення права власності на спірне нерухоме майно було можливо лише тільки після отримання дозволу на будівництво на обєкт нерухомості, прийняття його в експлуатацію та проведення державної реєстрації зазначеного майна.

На думку апелянта, позивачем у справі не було доведено додержання порядку набуття права на спірні будівлі у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Звернення з апеляційною скаргою у серпні 2016 році на рішення господарського суду першої інстанції апелянт мотивує тим, що про існування оскаржуваного рішення дізнався лише 02.08.2016р. з отриманого від Харківської місцевої прокуратури №6 повідомлення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2016р. у справі №29/589-07 суддею-доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Ільїн О.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 31.08.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Ільїн О.В.) апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 20.09.2016р.

15.09.2016р. на адресу суду від Харківської місцевої прокуратури №6 надійшло повідомлення про вступ у справу, в якому останній керуючись вимогами статті 23 Закону України Про прокуратуру, повідомляє про вступ прокурора у справу №29/589-07 в інтересах держави в особі Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (вх.№9148)

15.09.2016р. на адресу суду від Харківської місцевої прокуратури №6 надійшло клопотання про залучення до участі у справі Департаменту архітектурно будівельної інспекції у Харківській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, посилаючись на те, що рішення суду у даній справі може вплинути на права та інтереси даного органу (вх.№9149)

15.09.2016р. на адресу суду від Харківської місцевої прокуратури №6 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (вх.№9150).

19.09.2016р. на адресу суду від апелянта надійшли уточнення до апеляційної скарги, в яких останній просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити (вх.№9367)

20.09.2016р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання, в якому він просить повернути апеляційну скаргу Державному підприємству Жовтневе лісове господарство, апеляційне провадження припинити (вх. №9516), мотивуючи відсутністю правового звязку між апелянтом та сторонами у справі, а також, з посиланням на статтю 93 Господарського процесуального кодексу України, недоведеністю поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду першої інстанції.

Так, відповідно до приписів статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо: спір не підлягає вирішенню в господарських судах України; відсутній предмет спору; є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав; позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом; сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду; настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; сторони уклали мирову угоду і вона затверджена господарським судом.

У задоволенні вказаного клопотання слід відмовити, оскільки воно не містить підстав припинення провадження у справі, передбачених статтею 80 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.09.2016р. розгляд справи відкладено на 18.10.2016р., у звязку зі вступом прокурора у справу, залученням Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залученням Департаменту державної архітектурно будівельної інспекції у Харківській області до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та необхідністю надати зазначеним особам письмові пояснення в обґрунтування своїх правових позицій.

06.10.2016р. на адресу суду від апелянта надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (вх.№10092), які долучені до матеріалів справи.

17.10.2016р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника (вх.№10502)

18.10.2016р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання (вх.10530) про призначення у справі будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручити Харківському науково дослідному інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса, на вирішення експерта поставити наступні питання:

Чи є комплекс будівель, що складається з будинку відпочинку Б-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку В-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Г-2 площею 51,5 кв.м, будинку відпочинку Д-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Е-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Л-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Ж-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку З-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку И-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку К-2 площею 50,2 кв..м., будинку відпочинку М-2 площею 112,2 кв.м., будинку відпочинку Н-2 площею 112,2 кв.м., кафе А-2 площею 108,6 кв.м., шашличної П-1 площею 10,1 кв.м., лазні О-2 площею 122,8 кв.м., приміщення для охорони Р-1 площею 4,8 кв.м., розтошований за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Безлюдівка, вул. Нагірна, 59 нерухомим майном?

Яка група капітальності комплексу будівель, що складається з будинку відпочинку Б-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку В-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Г-2 площею 51,5 кв.м, будинку відпочинку Д-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Е-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Л-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Ж-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку З-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку И-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку К-2 площею 50,2 кв..м., будинку відпочинку М-2 площею 112,2 кв.м., будинку відпочинку Н-2 площею 112,2 кв.м., кафе А-2 площею 108,6 кв.м., шашличної П-1 площею 10,1 кв.м., лазні О-2 площею 122,8 кв.м., приміщення для охорони Р-1 площею 4,8 кв.м., розтошованих за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Безлюдівка, вул. Нагірна, 59?

Чи відповідає комплекс будівель що складається з будинку відпочинку Б-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку В-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Г-2 площею 51,5 кв.м, будинку відпочинку Д-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Е-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Л-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Ж-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку З-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку И-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку К-2 площею 50,2 кв..м., будинку відпочинку М-2 площею 112,2 кв.м., будинку відпочинку Н-2 площею 112,2 кв.м., кафе А-2 площею 108,6 кв.м., шашличної П-1 площею 10,1 кв.м., лазні О-2 площею 122,8 кв.м., приміщення для охорони Р-1 площею 4,8 кв.м., розтошованих за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Безлюдівка, вул. Нагірна, 59 вимогам нормативно правових актів у галузі будівництва. Якщо не відповідає, то в чому полягають невідповідності?

Колегія суддів, розглянувши клопотання позивача про призначення у справі будівельно-технічної експертизи, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 4 «Про деякі питання призначення судової експертизи», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Частина 1 ст. 43 ГПК України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Системний аналіз положень ст.ст. 32-34 ГПК України дає підстави зробити висновок про те, що для вирішення господарського спору та прийняття рішення у справі господарський суд на підставі доказів, що відповідають вимогам ст.ст. 33, 34, 36 ГПК України (мають бути належними, допустимими та відповідати вимогам щодо певного засобу доказування) має враховувати лише ті встановлені та досліджені обставини справи, що мають значення для справи. Збір же господарським судом доказів (у тому числі у порядку ст.ст. 38, 41 ГПК України), що мають підтверджувати або підтверджують обставини, що не мають значення для справи, не відповідає вимогам ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України та може призвести до зайвих процесуальних дій у справі та, як наслідок, затягування розгляду справи. Тобто суд, збираючи докази у справі та вирішуючи питання щодо обставин, які підтверджуються цими доказами та мають значення для справи, має виходити із предмету доказування та, на підставі норм діючого законодавства, визначати межі доказування у конкретному спорі.

А тому, колегія суддів вважає, що позивачем не обґрунтовано доцільність проведення експертизи та зупинення провадження у справі, а також не вказано, зясування яких обставин, що мають значення для правильного вирішення спору потребує спеціальних знань та не визначено конкретних підстав для проведення експертизи, і відповідно, для зупинення провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.10.2016р. розгляд справи відкладено на 24.10.2016р., у звязку з неявкою в судове засідання представника 1-ї третьої особи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.10.2016р., з урахуванням ухвали про виправлення описки від 24.10.2016р. розгляд справи відкладено на 01.11.2016р., у звязку з неявкою в судове засідання представників відповідача та 1-ї третьої особи.

01.11.2016р. на адресу суду від Харківської місцевої прокуратури №6 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (вх.№11028), які долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 01.11.2016р. представник апелянта підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Крім того, заявив усне клопотання про витребування у позивача наявних письмових доказів щодо отримання останнім дозволу на виконання будівельних робіт на зазначених в позовній заяві комплекс будівель.

Вказане клопотання відхиляється колегією суддів, у звязку з тим, що Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №461 - 13.04.2011р., тобто, вже після виникнення спірних правовідносин та прийняття господарським судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Присутні у судовому засіданні представники прокуратури просили скасувати рішення господарського суду Харківської області від 22.11.2007 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Представники позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники відповідача, 1-ї третьої особи та 2-ї третьої особи у судове засідання не зявились, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень №651, №856, №547, проте не скористались своїм правом на участь у судовому засіданні.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

10.06.1999р. між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ «Федерація боксу та кікбоксингу» було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець на підставі розпорядження голови райдержадміністрації від 10.06.1999р. надає, а орендар приймає у тимчасове користування земельну ділянку, за адресою: Нагорьєвське, водоймище Жовтневого лісгоспу на території ОСОБА_6 селищної ради, загальною площею 80,3 гектарів, у тому числі води 70,3 га, інших угідь (пісків) 10,0 га згідно з планом користування (п.1.1. договору).

Договір зареєстровано у Харківській райдержадміністрації, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис від 10.06.1999р. №259 та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що земельна ділянка надається у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 10 років для створення зони відпочинку «Нагорьєвський», проведення культурно оздоровчих, рекреаційних та спортивних заходів.

09.08.2001р. між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ «Федерація боксу та кікбоксингу» було укладено договір оренди земельної ділянки лісового фонду, відповідно до умов якого орендодавець на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 30.07.2001р. №311 «Про надання ТОВ «Федерація боксу та кікбоксингу» в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки Жовтневого держлісгоспу» надає, а орендар приймає у тимчасове користування земельну ділянку з лісового фонду (п.1.1 договору)

Вказаний договір укладений строком на 10 років, починаючи з дати його реєстрації (п.2.2 договору)

Пунктом 2.1. договору сторони погодили, що земельна ділянка передається в оренду з метою культурно оздоровчих, рекреаційних цілей без права капітального будівництво та права вирубки дерево чагарникових насаджень.

Договір зареєстровано у Харківському районному відділі земельних ресурсів, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис від 04.09.2001р. №2 та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Позивач, за захистом своїх прав та інтересів, звернувся до господарського суду Харківської області з відповідним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на комплекс будівель, що складається з будинку відпочинку Б-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку В-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Г-2 площею 51,5 кв.м, будинку відпочинку Д-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Е-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Л-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Ж-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку 3-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку И-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку К-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку М-2 площею 112,2 кв.м., будинку відпочинку Н-2 площею 112,2 кв.м., кафе А-2 площею 108,6 кв.м., шашличної П-1 площею 10,1 кв.м., лазні О-2 площею 122,8 кв.м., приміщення для охорони Р-1 площею 4,8 кв.м. , розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Безлюдівка, вул. Нагірна, 59.

В обґрунтування своєї правової позиції, позивач, зокрема, зазначав про те, що майновий комплекс будівель, розтошований за адресою: Нагорьєвське, водоймище Жовтневого лісгоспу на території ОСОБА_6 селищної ради належить йому на праві приватної власності, проте, у звязку з відмовою у проведенні державної реєстрації та видачі документів про право власності на вказаний майновий комплекс будівель, право власника на розпорядження нерухомістю порушено.

22.11.2007 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до правового висновку Верховного суду України, викладеного у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-209цс14, вирішення судом справ здійснюється на підставі актів цивільного законодавства, які є чинними на час виникнення спірних правовідносин (ст. 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України).

Отже, при вирішення справи підлягають застосуванню акти цивільного законодавства, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 10.06.1999р. та 09.08.2001р.

Так, предметом спору у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно, а отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини 4 статті 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Згідно з частиною 4 статті 41 Конституції України та частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений права власності.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що підставою виникнення права власності на майно є створення нового об'єкту нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що у 2000 році позивачем відповідно до зазначених вище договорів від 10.06.1999 року та від 09.08.2001 року, було побудовано майновий комплекс будівель.

Рішенням ОСОБА_6 селищної ради від 10.07.2007р. №407 «Про присвоєння поштових адрес обєктам ТОВ «Федерація боксу та кікбоксингу» присвоєно поштові адреси обєктам ТОВ «Федерація боксу та кікбоксингу»: майновому комплексу, що складається з господарського блоку складу, ресторану з будівлею для електрообладнання, КТП, водонапірної вежі та туалету смт. Безлюдівка, вулиця Нагірна, 55; кафе з будівлею для електрообладнання, КТП та туалетом смт. Безлюдівка, вулиця Нагірна, 57; майновому комплексу, що складається з 9 будинків для відпочинку, кафе, бані смт. Безлюдівка, вулиця Нагірна, 59.

06.08.2007р. Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» було складено технічні паспорти на збудовані будівлі та споруди, що стверджує той факт, що позивачем, за власні кошти, із власних матеріалів і обладнання, та з додержанням будівельних норм та правил державних стандартів, проведено будівництво вищевказаних будівель.

Позивач просив відповідача визнати за останнім право власності на збудовані будівлі та споруди.

Проте, відповідачем було відмовлено позивачу на тій підставі, що вказані приміщення не введені в експлуатацію.

Приписами частини 1 статті 4 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» №1952-ІV від 01.07.2004р. та п.1.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), обовязковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб.

За частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Приписами частини 1 статті 331 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Тобто, право власності на нову річ виникає в той момент, коли в результаті виготовлення чи створення зявляється обєкт, який може кваліфікуватись як нова річ.

Отже, відповідно до ст. 331 ЦК України, позивач здобуває право власності на новостворене нерухоме майно з моменту завершення будівництва (створення майна).

Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт обєктів будівництва (ч.3 статті 10 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 ЗУ «Про архітектурну діяльність»).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути повязане з обєктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 Цивільного кодексу України.

У положеннях спеціальної матеріально- правової норми, що міститься в частині 1 статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети, 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині 2 статті 376 ЦК України, особа, яка здійснили самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього.

Водночас, згідно частини 3 статті 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного обєкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної та комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки , що надана для даної цілі іншій особі у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на обєкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини пятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 28 січня 2015 року у справі №6-225цс14.

Так, як вбачається з матеріалів справи та зазначено вище, 10.06.1999р. між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ «Федерація боксу та кікбоксингу» було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець на підставі розпорядження голови райдержадміністрації від 10.06.1999р. надає, а орендар приймає у тимчасове користування земельну ділянку, за адресою: Нагорьєвське, водоймище Жовтневого лісгоспу на території ОСОБА_6 селищної ради, загальною площею 80,3 гектарів, у тому числі води 70,3 га, інших угідь (пісків) 10,0 га згідно з планом користування (п.1.1. договору).

Пунктом 1.2 сторони погодили, що земельна ділянка надається у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 10 років для створення зони відпочинку «Нагорьєвський», проведення культурно оздоровчих, рекреаційних та спортивних заходів, тобто, до 10.06.2009року.

09.08.2001р. між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ «Федерація боксу та кікбоксингу» було укладено договір оренди земельної ділянки лісового фонду, відповідно до умов якого орендодавець на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 30.07.2001р. №311 «Про надання ТОВ «Федерація боксу та кікбоксингу» в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки Жовтневого держлісгоспу» надає, а орендар приймає у тимчасове користування земельну ділянку з лісового фонду (п.1.1 договору)

Наведені обставини підтверджуються актом приймання передачі земельної ділянки від 09.08.2001р.

Договір зареєстровано у Харківському районному відділі земельних ресурсів, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис від 04.09.2001р. №2 та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Вказаний договір укладений строком на 10 років, починаючи з дати його реєстрації (п.2.2 договору), тобто, до 04.09.2011 року.

Майновий комплекс, право власності на який було визнано оспорюваним рішенням місцевого господарського суду був побудований позивачем у 2000 році.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду про те, що позивач є власником нерухомого майна, що є предметом даного спору.

Вказане підтверджується зазначеним вище договором оренди земельної ділянки від 10.06.1999 року та договором оренди земельної ділянки лісового фонду від 09.08.2001 року, що надавали позивачу право їх забудови за умовами договорів, відповідно - на створення зони відпочинку «Нагорьєвський», проведення культурно оздоровчих, рекреаційних та спортивних заходів та з метою культурно оздоровчих, рекреаційних цілей без права капітального будівництво та права вирубки дерево чагарникових насаджень.

Зазначені договори на час прийняття оскаржуваного рішення були правомірними; власник земельної ділянки ДП «Жовтневе лісове господарство» не заперечував проти передання в тимчасове довгострокове користування земельної ділянки лісового фонду позивачу, їх недійсність прямо не встановлена законом та в судовому порядку вони визнані недійсними не були (презумпція правомірності правочину).

За таких обставин неможливо взяти до уваги факт невизнання поновленим договору оренди земельної ділянки від 10 червня 1999 року, укладеного між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ "Федерація боксу та кікбоксингу" до 10.06.2019 р. та договору оренди земельної ділянки лісового фонду від 09 серпня 2001 року, укладеного між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ "Федерація боксу та кікбоксингу" на строк до 09.08.2021р., встановлений постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.05.2016р., яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 07.09.2016р. у справі №922/273/16 - судовими рішеннями, на які посилається Харківська місцева прокуратура №6 у своєму клопотанні про долучення до матеріалів справи доказів (т. 2, а.с.8-9)

Вказані обставини, як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час прийняття рішення місцевим господарським судом не існували та стосуються зовсім іншого періоду часу.

Крім того, підставою для проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно відповідно до п.10 додатку №1 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002р. є рішення суддів, третейських судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на обєкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності.

А отже, зважаючи на те, що позивач і відповідач досягли згоди щодо користування позивачем земельною ділянкою, та враховуючи, що у відповідності до ст. 392 Цивільного Кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Також, колегія суддів зазначає, що підставою позову є обставини, що підтверджують у позивача права власності чи іншого права на майно, необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить підтвердження позивачем своїх прав на майно.

Пунктом 5 ст. 319 ЦК України встановлене єдине обмеження щодо здійснення права власності власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Колегія суддів зазначає про те, що відповідачем не надано доказів заподіяння шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, а також настання погіршення екологічної ситуації та природних властивостей землі в результаті виконаного будівництва позивачем.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позову.

За обставинами справи «Стретч проти Сполученого Королівства», на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження.

Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобовязання, взяті ним на себе у звязку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 р. №44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 вказаного рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Слід зазначити, що Верховний Суд України у постанові від 14.03.07 на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» також застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства».

Як зазначив у вказаній постанові Верховний Суд України: «Самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця».

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що апелянт звернувся до апеляційного господарського суду для оскарження рішення господарського суду Харківської області від 22.11.2007 року лише у серпні 2016 року.

Втім, матеріали справи свідчать про те, що про наявність договірних відносин з приводу оренди земельної ділянки лісового фонду, які існували між Харківською райдержадміністрацією та ТОВ «Федерація боксу та кікбоксингу» апелянту було відомо ще у серпні 2001 року, що вбачається, зокрема, з підпису останнього на договорі оренди земельної ділянки лісового фонду від 09.08.2001 року.

Більш того, п.3.1 Статуту ДП «Жовтневе лісове господарство» передбачено, що підприємство створене з метою: ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів; охорони, відтворення та раціонального використання державного мисливського фонду на території мисливських угідь, наданих у користування підприємству.

Також, 01.04.2014р. Харківським окружним адміністративним судом було прийнято постанову за позовом ТОВ «Федерація боксу та кікбоксингу» до директора ДП «Жовтневе лісове господарство» Харківського обласного Управління лісового та мисливського господарства ОСОБА_9, ДП «Жовтневе лісове господарство» про визнання протиправним та скасування рішення.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що у судовому засіданні 01.04.2014р. був присутній представник ДП «Жовтневе лісове господарство», який проти позову заперечував.

Вказані обставини свідчать про те, що ще в серпні 2001 року апелянту було відомо про створення зони відпочинку та будівництво зони відпочинку «Нагорьєвський», тобто, комплексу будівель, що складається з будинку відпочинку Б-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку В-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Г-2 площею 51,5 кв.м, будинку відпочинку Д-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Е-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Л-2 площею 51,5 кв.м., будинку відпочинку Ж-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку 3-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку И-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку К-2 площею 50,2 кв.м., будинку відпочинку М-2 площею 112,2 кв.м., будинку відпочинку Н-2 площею 112,2 кв.м., кафе А-2 площею 108,6 кв.м., шашличної П-1 площею 10,1 кв.м., лазні О-2 площею 122,8 кв.м., приміщення для охорони Р-1 площею 4,8 кв.м. , розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Безлюдівка, вул. Нагірна, 59.

Окрім того, доказів того, що позивачем в порушення умов договору, велось капітальне будівництво або ж здійснювалась вирубка дерев чагарникових насаджень, матеріали справи не містять.

А тому посилання апелянта на те, що про існування оскаржуваного рішення він дізнався лише 02.08.2016року, з отриманого від Харківської місцевої прокуратури №6 повідомлення, є недоречними та таким, що не відповідають обставинам справи.

Щодо посилань апелянта на порушення місцевим господарським судом Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011р., колегія суддів зазначає, що останній був затверджений у 2011 році, тобто, вже після виникнення спірних правовідносин та прийняття господарським судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції - Державного підприємства Жовтневе лісове господарство, м. Харків, слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції - Державного підприємства Жовтневе лісове господарство, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.11.2007р. у справі №29/589-07 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 04.11.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Ільїн О.В.