ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2016 р. Справа № 917/1253/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Київстар", проспект Червонозаводський, 51, м. Київ (адреса для листування : 61145, Харків, вул. Космічна, 21)

до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної компанії "Арія", вул. Червоноармійська, 3, м. Полтава, 36003

про стягнення 10 019,21 грн.,

Суддя Мацко О.С.

Представники у судових засіданнях 27.09.2016 р., 27.10.2016р.:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №261 від 23.03.2016р..

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №10 від 19.04.2016р.

Представники у судовому засіданні 01.11.2016 року:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №261 від 23.03.2016р..

від відповідача: відсутній

У судових засіданнях 27.09.2016 р. та 27.10.2016 року з метою надання можливості представлення сторонами додаткових письмових доказів з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі з урахуванням питань, що були предметом дослідження у судових засіданнях, судом було оголошено перерву в порядку ст. 77 ГПК України.

01.11.2016 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява про стягнення 10 019,21 грн. штрафних санкцій за договором №26291 від 04.02.2010 року з технічного обслуговування об'єктів телекомунікаційної мережі за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань.

Позивач на задовленні позову наполягає.

Відповідач проти позову заперечує за мотивами відзиву на позовну заяву № 06-з/4040 від 07.09.2016 року (вх№ 11103 від 08.09.2016р., а.с. 181-182), зокрема, вказує що роботи, виконані за додатковими угодами, на які посилається позивач, не є додатковими роботами у розумінні термінології договору №26291 від 04.02.2010 року, а отже нарахування штрафних санкцій за прострочення їх виконання є неправомірним, оскільки не передбачено договором.

18.10.2016 року відповідач звернувся до суду із заявою № 06-з/4376 від 27.09.2016 року (вх№ 12760 від 18.10.2016р., а.с. 236-237) про застосування строку позовної давності до вимог в частині стягнення 8 975,70 грн.

У судове засідання 01.11.2016р. представник відповідача не зявився, про час і місце його проведення повідомлений під розписку (у матер.справи); його явка у засідання обовязковою не визнавалася.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши надані докази, суд встановив:

04 лютого 2010 року сторони уклали договір з технічного обслуговування об'єктів телекомунікаційної мережі № 26291, за умовами якого відповідач зобов'язався за завданням позивача виконати роботи. Опис замовлених робіт, їх вартість та інші особливості виконання робіт сторони дійшли згоди визначати в Додатках, Додаткових угодах до договору (п.2.2. договору).

За змістом п.п.4.1.1. договору сторони дійшли згоди, що відповідач зобов'язується виконувати замовлені роботи своєчасно, у повному обсязі та якісно, відповідно до умов договору.

Договором сторони погодили наступне: Згідно Розділу 7 (п.п.7.2.1) договору, у разі порушення ТОВ ВКК «Арія» строків виконання додаткових робіт, передбачених у відповідних додаткових угодах до цього договору, та/або строків усунення недоліків та/або дефектів, які вказані в акті невідповідності (п.5.7. цього договору), не з вини ПрАТ «Київстар», відповідач на вимогу ПрАТ «Київстар» сплачує йому неустойку в розмірі 0,1% від вартості невиконаних або неналежно виконаних додаткових робіт (додаткових робіт, у яких не були своєчасно усунені недоліки/дефекти), передбачених у відповідних додаткових угодах до цього, за кожний день прострочення їх належного виконання.

В подальшому між сторонами було підписано ряд додаткових угод на виконання певних робіт, по яким відповідачем були допущені порушення строків виконання робіт.

Так, 08 липня 2014 року ПрАТ «Київстар» та ТОВ ВКК «Арія» уклали додаткову угоду № 130851 до договору на технічне обслуговування об'єктів телекомунікаційної мережі № 26291 (112936) від 04.02.2010 року. Умовами укладеної додаткової угоди № 130851 позивач замовив ТОВ ВКК «Арія» роботи по легалізації, що передбачали: комплекс робіт по отриманню, погодженню технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою та поновлення договору про строкове оплатне користування земельною ділянкою. Спочатку сторони дійшли згоди, що роботи визначені в додатковій угоді № 130851 мають бути виконані до 20 грудня 2014 року, проте 22.12.2014 року позивач та відповідач уклали угоду №130851.1 про внесення змін до додаткової угоди № 130851, в якій передбачили зміну терміну виконання замовлених робіт з легалізації, а саме - 20 червня 2015 року.

Всупереч прийнятим на себе зобов'язанням, відповідач замовлені роботи з легалізації виконав з порушенням строку, акт прийому-передачі виконаних робіт був підписаний сторонами 24 грудня 2015 року (прострочення виконання замовлених робіт становить 186 днів).

На адресу відповідача була направлена претензія № 1452/05 від 21.01.2016 року стосовно сплати нарахованого штрафу за ДУ № 130851 у розмірі 2 691, 78 грн., проте отримана претензія була залишена відповідачем без задоволення.

Окрім того, як і було визначено в п. 2.2. правочину, впродовж дії договору сторонами були укладені додаткові угоди, за якими ТОВ ВКК «Арія» зобов'язувалась виконати певні роботи, зокрема:

від 22 грудня 2014 року - угода № 130851.1 про внесення змін до додаткової угоди № 130851 від 08.07.2014 року;

від 16 квітня 2015 року - додаткова угода № ;

від 17 квітня 2015 року - додаткова угода № 151919;

від 22 вересня 2015 року - додаткові угоди № № 50, 77, 94, 00, 03, 02, 45, 72, 84;

від 25 вересня 2015 року - додаткова угода 09;

від 29 вересня 2015 року - додаткові угоди № № 58, 65, 89, 41, 49;

від 27 жовтня 2015 року - додаткова угода 91;

від 19 листопада 2015 року - додаткова угода № 67.

Вищезазначеним додатковими угодами сторони погодили перелік робіт, що ТОВ ВКК «Арія» має виконати якісно та в строки передбачені додатковими угодами. За даними позивача, викладеними в позовній заяві, за додатковими угодами ТОВ ВКК «Арія» виконала замовлені роботи з порушенням строків, а саме:

- додаткова угода № від 16 квітня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 66 днів;

- додаткова угода № 151919 від 17 квітня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 66 днів;

- додаткова угода № 45 від 22 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 16 днів;

- додаткова угода № 72 від 22 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 16 днів;

- додаткова угода № 02 від 22 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 15 днів;

- додаткова угода № 84 від 22 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 15 днів;

- додаткова угода № 03 від 22 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 15 днів;

- додаткова угода № 00 від 22 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 15 днів;

- додаткова угода № 94 від 22 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 15 днів;

- додаткова угода № 77 від 22 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 15 днів;

- додаткова угода № 50 від 22 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 15 днів;

- додаткова угода 09 від 25 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 13 днів;

- додаткова угода № 49 від 29 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 11 днів;

- додаткова угода № 41 від 29 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 13 днів;

- додаткова угода № 89 від 29 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 13 днів;

- додаткова угода № 65 від 29 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 13 днів;

- додаткова угода № 58 від 29 вересня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 13 днів;

- додаткова угода № 91 від 27 жовтня 2015 року - затримка у виконанні робіт становить 5 днів;

- додаткова угода № 67 від 19 листопада 2015 року - затримка у виконанні робіт 12 днів.

По закінченню виконання робіт сторонами були підписані відповідні акти по кожній з додаткових угод (копії в матер.справи).

Керуючись умовами укладеного договору, а саме пунктом 7.2.1, за кожною із зазначених додаткових угод позивачем були нараховані штрафні санкції, загальною сумою 7 327,43 грн., і виставлені претензійні вимоги на адресу ТОВ ВКК «Арія», проте всі отримані претензії були залишені без задоволення.

Зазначене вище послугувало підставою для звернення позивача із даним позовом про стягнення 10019,21 грн. (2 691, 78 грн. + 7 327,43 грн.) штрафних санкцій за договором №26291 від 04.02.2010 року з технічного обслуговування об'єктів телекомунікаційної мережі за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань.

При винесенні рішення суд входив з наступного.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно до статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Згідно статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

За умовами статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно Розділу 7 п.п.7.2.1. договору, у разі порушення ТОВ ВКК «Арія» строків виконання додаткових робіт, передбачених у відповідних додаткових угодах до цього договору, та/або строків усунення недоліків та/або дефектів, які вказані в акті невідповідності (п.5.7. цього договору), не з вини ПрАТ «Київстар», відповідач на вимогу позивача сплачує йому неустойку в розмірі 0,1% від вартості невиконаних або неналежно виконаних додаткових робіт (додаткових робіт, у яких не були своєчасно усунені недоліки/дефекти), передбачених у відповідних додаткових угодах до цього, за кожний день прострочення їх належного виконання.

Із посиланням на останню приведену норму та в межах строків затримки виконання робіт, визначених в позовній заяві, позивач нарахував до стягнення з відповідача 10 019,21 грн. штрафних санкцій за договором № 26291 від 04.02.2010 року з технічного обслуговування об'єктів телекомунікаційної мережі.

Судом при перевірці розрахунку позивача враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань": з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Судом встановлено, що позивачем помилково визначений період, за який нарахована неустойка за порушення строків виконання робіт відповідачем, а саме: неправильно визначено початок та закінчення перебігу строку прострочення.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, а відповідно до п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (у даному випадку день фактичного завершення виконання робіт не включається в період часу, за який нараховується неустойка). Натомість з поданого розрахунку позивача вбачається, що ним безпідставно збільшено періоди нарахування неустойки, оскільки не враховано викладеного вище. Наприклад, додатковою угодою від 08.07.2014р. з урахуванням додаткової угоди №1308.51 строк виконання робіт встановлено 20.06.2015р., фактично роботи виконано 24.12.2015р. Позивач обраховує неустойку за період з 20.06.2015р. по 24.12.2015р., натомість суд вважає правильним нарахування неустойки проводити з 21.06.2015р. по 23.12.2015р. (по іншим додатковим угодам - аналогічно).

З урахуванням вищевикладеного за перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятора «Ліга:Еліт 9.1.3» суд дійшов до висновку про те, що позивачем обгрунтовано заявлено до стягнення 9873,16 грн. неустойки. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають через неправильне обрахування її розміру.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, зводяться до того, що виконані за додатковими угодами роботи не відносилися до додаткових згідно термінології договору, судом визнані необгрунтованими. Так, судом досліджено умови договору № 26291 від 04.02.2010 року та додаткових угод, та встановлено, що додатком №3 до договору не встановлювався вичерпний перелік робіт, які у майбутньому можуть виконуватися відповідачем. Посилання відповідача на те, що у кошторисному розрахунку до відповідних додаткових угод у графі "№ прейскуранту" містяться посилання на інші додатки, а не на додаток №3, не свідчить про неправомірність позовних вимог.

Як зазначено в описовій частині рішення, відповідачем зроблено заяву про застосування строків позовної давності до частини позовних вимог (а.с. 236-237). Вирішуючи дану заяву, суд дійшов до наступних висновків:

Нормами Цивільного кодексу України (надалі по тексту - ЦК України), а саме ч. 1 ст. 256 передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

П.п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про застосування неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України та ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд погоджується з відповідачем у тому, що 21.06.2016 року сплинув строк позовної давності по додатковим угодам:

- № 130851 від 08.07.2014 року із терміном закінчення виконання робіт до 20 червня 2015 року, враховуючи угоду № 130851.1 від 22.12.2014 року про внесення змін до додаткової угоди № 130851 від 08.07.2014 року;

- № від 16.04.2015 року із терміном закінчення виконання робіт до 20 червня 2015 року, враховуючи угоду № .1 від 05.06.2015 року про внесення змін до додаткової угоди № від 16.04.2015 року;

- № 151919 від 17.04.2015 року із терміном закінчення виконання робіт до 20 червня 2015 року, враховуючи угоду 151919.1 від 05.06.2015 року про внесення змін до додаткової угоди № 151919 від 17.04.2015 року.

Позивач звернувся за захистом свого права та інтересу до суду 08.08.2016 року, про що свідчить відмітка Господарського суду Полтавської області на позовній заяві ПрАТ «Київстар» (а.с. 2).

Положенням ч. З ст. 267 ЦК передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач, як зазначалося вище, звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності.

Як розяснив Вищий господарський суд України у постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності при вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013р., перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 8939,66 грн. неустойки, правомірно нарахованої позивачем за вищевказаними трьома додатковими угодами (згідно розрахунку суду), задоволенню не підлягають через сплив позовної давності.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні з даним позовом, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 33, 43, 49, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної компанії «Арія» (вул. Червоноармійська, 3, м. Полтава, 36003, ідентифікаційний код юридичної особи 23560575) на користь Приватного акціонерного товариства "Київстар" (проспект Червонозоряний, 51, м. Київ, 03110, ідентифікаційний код юридичної особи 21673832) - 933,95 грн. штрафних санкцій за договором №26291 від 04.02.2010 року; 128,45 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 07.11.2016 р.

Суддя О.С.Мацко