РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2016Справа №910/12760/16

За позовомПублічного акціонерного товариства «Дельта Банк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Актив-Гарант»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідача1. ОСОБА_1 2. ОСОБА_2
позивача3. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
провизнання нікчемного правочину недійсним
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Васильєва І.В., Бондар Е.А.
від відповідача:не з'явився
від третьої особи 1:не з'явився
від третьої особи 2:ОСОБА_6
від третьої особи 3:ОСОБА_7

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі - «Банк») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Актив-Гарант» (надалі - «Товариство») про визнання нікчемного правочину недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений 02.07.2014 р. між сторонами договір про відступлення права вимоги є нікчемним, оскільки вартість відступленого на користь відповідача права вимоги за таким договором є значно нижчою за його ринкову вартість, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати такий договір недійсним та застосувати наслідки його недійсності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.07.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 01.08.2016 р., залучено до участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.08.2016 р. розгляд справи відкладено на 05.09.2016 р. у зв'язку із неявкою представників відповідача, третіх осіб та неподанням витребуваних доказів.

02.09.2016 р. представником третьої особи 2 до канцелярії суду було подано клопотання про зупинення розгляду справи до розгляду Конституційним Судом України справи про відповідність (конституційність) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі, зокрема, в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

За змістом наведеної норми права підставою для зупинення провадження у господарській справі є сукупність таких складових як розгляд іншої справи іншим судом, пов'язаність цієї іншої судової справи з даною господарською справою та неможливість розгляду останньої до вирішення судом зазначеної іншої справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, що розглядається іншим судом, пов'язана з даною, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Суд відзначає, що саме по собі зазначення про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того ст. 79 Господарського процесуального кодексу України встановлює вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

При цьому ст. 79 Господарського процесуального кодексу України не передбачає зупинення провадження у справі у зв'язку з поданням Верховним Судом України звернення до Конституційного Суду України щодо відповідності (конституційності) законодавства.

З огляду на викладене, в задоволенні клопотання третьої особи 2 про зупинення провадження у справі судом було відмовлено.

05.09.2016 р. представником позивача до канцелярії суду подано додаткові пояснення до позовної заяви, які не вважаються зміною підстав позову з огляду на приписи абз. 7 п. 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 р., за змістом якої не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

05.09.2016 р. представником третьої особи 2 до канцелярії суду подано клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з тим, що позовна заява підписана особою, яка не мала права її підписувати.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. У своїй діяльності Фонд керується Конституцією України та законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частиною 3 цієї статті визначено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За змістом ч. 2-3 ст. 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 246 Цивільного кодексу України визначено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

03.03.2015 р. на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фондом гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію і розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. Тимчасову адміністрацію запроваджено на строк 3 місяці з 03.03.2015 р. до 02.06.2015 р. включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації призначено Кадирова Владислава Володимировича. З дня свого призначення уповноважена особа Фонду гарантування набула всі повноваження органів управління та органів контролю банку і розпочала здійснювати заходи для забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна, захисту інтересів вкладників і кредиторів банку.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015 р. № 181, «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.

Відтак, з моменту призначення Кадирова В.В. Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», до нього перейшли всі повноваження органів управління і органів контролю Банку, в тому числі надане пунктом 6.5.10.1 Статуту Банку право Голови Ради Директорів видавати довіреності.

При цьому, у пункті 17 частини 1 статі 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що уповноваженою особою Фонду є - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Тобто, законодавцем не передбачено обмеження повноважень уповноваженої особи Фонду на видачу та/або скасування довіреностей під час здійснення в неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації та/або його ліквідації.

З аналогічних висновків Верховним Судом України було винесено постанову від 08.06.2016 р. у справі №3-339гс16.

З огляду на викладене, клопотання представника третьої особи 2 про залишення позову без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України задоволенню не підлягає.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.08.2016 р. розгляд справи відкладено на 28.09.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та неподанням витребуваних доказів.

08.08.2016 р. представником позивача до канцелярії суду подано заяву про збільшення підстав позову, яка була прийнята судом до подальшого розгляду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.09.2016 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, розгляд справи відкладено на 05.10.2016 р.

Судове засідання 10.10.2016 р. не відбулося, у зв'язку з чим ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2016 р. справу призначено до розгляду на 20.10.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.10.2016 р. розгляд справи відкладено на 31.10.2016 р. у зв'язку із неявкою представників відповідача, третьої особи 1, неподанням доказів та необхідністю витребування додаткових доказів.

Представники позивача в судове засідання з'явилися, надали додаткові докази та пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

Місцезнаходження відповідача за адресою: 04073, м. Київ, вул. Ливарська, 7, підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №39857897, матеріалами справи та вказано в позові.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

В судове засідання представник третьої особи 1, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, не з'явився, вимоги ухвал суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи 2 в судове засідання з'явився, надав суду додаткові пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Представник третьої особи 3 в судове засідання з'явилася, вимоги ухвал суду виконала, позовні вимоги підтримала.

Згідно з п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на наявність згоди представників учасників судового процесу та неможливість розгляду даної справи у встановлені приписами Господарського процесуального кодексу України строки, справа була розглянута в межах розумного строку, передбаченого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Слід відзначити, що згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі Мусієнко проти України, №26976/06, від 20.01.2011 р.). Суд нагадує, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, №16652/04, від 02.12.2010 р.).

За таких обставин, незважаючи на те, що відповідачем не було подано письмовий відзив на позовну заяву, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи та здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.02.2007 р. між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк») та громадянином ОСОБА_1 (позичальник) був укладений кредитний договір №788-Ф, за змістом якого банк надав позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії у доларах США та гривнях, а позичальник зобов'язався одержати кошти кредиту, а також повернути кредит у строки, визначені договором, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов'язки, передбачені договором.

Також 02.06.2008 р. між Закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк») та громадянкою ОСОБА_2 (позичальник) був укладений кредитний договір №1210-Ф, згідно з умовами якого банк надає позичальнику кредит у вигляді мультивалютної кредитної лінії у доларах США та гривнях, а позичальник зобов'язався одержати кошти кредиту, а також повернути кредит у строки, визначені договором, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов'язки, передбачені договором.

Виконання зобов'язань позичальників за вказаними кредитними договорами було забезпечено іпотечними договорами №788-Ф/908-Ф/ІП-1 від 31.10.2007 р. та №1210-Ф/ІП-1 від 04.06.2008 р.

18.06.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Омега Банк» (продавець) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги №1, відповідно до умов якого продавець надав кредити позичальникам за кредитними договорами (в тому числі, за договорами №788-Ф від 05.02.2007 р. та №1210-Ф від 02.06.2008 р.), та відступає право вимоги а такими договорами на користь покупця на умовах, що визначені у цьому договорі.

На виконання умов вказаного договору 18.06.2013 р. між сторонами був підписаний акт приймання-передачі прав вимоги, за яким продавець передав, а покупець прийняв права вимоги, зазначені у додатку до цього акту, що посвідчує факт здійснення відступлення.

02.07.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Актив-Гарант» (новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги (надалі - «Договір»), за змістом п. 2.1 якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає а себе право вимоги належного виконання зобов'язань боржників за кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007 р. на загальну суму вимог 8 574 044,28 грн. та кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 р. на загальну суму вимог 5 422 879,22 грн.

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що ціна відступлення права вимоги за кредитними договорами, що підлягає сплаті новим кредитором на користь первісного кредитора становить 5 000,00 грн.

Відповідно до п. 3.3 Договору в день укладення цього договору до нового кредитора переходять всі права вимоги за кредитними договорами в повному обсязі і на умовах, визначених кредитними договорами, включаючи права вимоги до боржників по поверненню отриманого кредиту, сплати процентів за його користування, комісій, штрафів та пені, які вже нараховані первісним кредитором на дату укладення цього договору і розмір яких зазначений в п. 2.1 цього договору, а також права вимоги, які виникнуть за кредитними договорами в майбутньому.

02.07.2014 р. між сторонами Договору були підписані акт приймання-передачі документації та акт прийому-передачі прав вимоги до Договору.

Спір у справі виник у зв'язку із наявністю підстав для визнання недійсним Договору.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсним Договору позивач вказує на те, що такий правочин є нікчемним, тобто таким, недійсність якого встановлена приписами ч 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Як вбачається із матеріалів справи, 03.03.2015 р. на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фондом гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію і розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. Тимчасову адміністрацію запроваджено на строк 3 місяці з 03.03.2015 р. до 02.06.2015 р. включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації призначено Кадирова Владислава Володимировича. З дня свого призначення уповноважена особа Фонду гарантування набула всі повноваження органів управління та органів контролю банку і розпочала здійснювати заходи для забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна, захисту інтересів вкладників і кредиторів банку.

Після запровадження у Банку тимчасової адміністрації, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було встановлення факт укладання з Товариством Договору, за змістом якого на користь відповідача Банком було передано право вимоги за 2 кредитними договорами.

Відповідно до п. 2.4 Договору передбачено, що ціна відступлення права вимоги за кредитними договорами, що підлягає сплаті новим кредитором на користь первісного кредитора становить 5 000,00 грн.

Підпунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Тобто, нікчемність правочинів, перевірку яких здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ставиться в залежність від звичайної вартості послуг, та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами в договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20%.

Пункт 14.1.71 Податкового кодексу України, дає визначення поняттю звичайної ціни, за яким звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Згідно з пунктом 14.1.219. Податкового кодексу України ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається із умов Договору, Банк відступив на користь Товариства право вимоги за кредитними договором на загальну суму 13 996 923,50 грн., в той час як Товариство за вказане право вимоги зобов'язалося сплатити на користь Банку 5 000,00 грн.

Тобто, вартість права грошової вимоги за кредитними договорами №788-Ф від 05.02.2007 р. та №1210-Ф від 02.06.2008 р. є значно більшою, аніж вартість, за якою відповідне право вимоги було відчужено на користь відповідача за спірним Договором.

Позивач вказує, що оцінка вартості майнових прав Банку за кредитними договорами при укладенні Договору не проводилась у зв'язку із тим, що виконання таких кредитних договорів було забезпечено іпотекою земельної ділянки за іпотечним договором №788-Ф/908-Ф/ІП-1 від 31.10.2007 р., а також іпотекою майнових прав на 15 незакінчених будівництвом квартир за іпотечним договором №1210-Ф/ІП-1 від 04.06.2008 р.

При цьому, присутні в судових засіданнях представники позивача проти призначення у справі судової експертизи для здійснення оцінки вартості майнових прав Банку за кредитними договорами заперечували.

Крім того, підпунктом 2 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Укладаючи оспорюваний Договір, Банк відмовився від власних майнових вимог та взяв зобов'язання щодо відступлення прав вимоги за вказаними вище кредитними договорами, оскільки внаслідок таких дій він втратив право на отримання від позичальників грошових коштів, які станом на момент укладення такого договору становили суму 13 996 923,50 грн.

При цьому, жодних доказів того, що відповідачем перераховувались на рахунок позивача будь-які грошові кошти на виконання умов такого Договору матеріали справи не містять, а позивачем факт отримання відповідних платежів заперечується.

За таких обставин суд приходить до висновку про існування підстав, з якими приписи частини 2 та 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачають нікчемність Договору.

Посилання представника третьої особи на допущені Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку порушення Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення судом не прижаються до уваги, оскільки рішення засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, оформлене протоколом №78/1, було прийнято 28.09.2015 р., в той час як вказаний Порядок затверджений рішенням Виконавчої дирекції Фонду значно пізніше - 26.05.2016 р.

Більш того суд враховує, що вказане рішення комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, оформлене протоколом №78/1 від 28.09.2015 р., яким виявлено нікчемність Договору, не оскаржене у визначеному чинним законодавством України порядку жодною із сторін та/або заінтересованих осіб.

Відповідно до п. 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. №11 за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України).

На підставі викладеного та враховуючи висновок суду про нікчемність Договору, позовні вимоги про визнання недійсним такого Договору є правомірним та обґрунтованими.

Посилання позивача на те, що укладаючи спірний Договір Голова Ради Директорів Банку перевищив надані йому повноваження судом не приймається до уваги, з огляду на відсутність в матеріалах належних доказів на підтвердження факту віднесення такого Договору до переліку, встановленого Спостережною Радою Банку (п. 6.5.12 Статуту), а також доказів того, що вартість відчужуваних майнових прав за Договором перевищувала 25% регулятивного капіталу Банку.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з ч. 5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно акту приймання-передачі документації до Договору, позивач передав, а відповідач прийняв оригінали кредитних договорів №788-Ф від 05.02.2007 р. та №1210-Ф від 02.06.2008 р., а також додаткових договорів та доказів виконання їх умов сторонами.

Таким чином, з урахуванням факту визнання судом Договору недійсним, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про зобов'язання відповідача повернути на користь Банку оригінали кредитних договорів №788-Ф від 05.02.2007 р. та №1210-Ф від 02.06.2008 р. і додаткових договір, які є їх невід'ємними частинами.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним укладений 02.07.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Актив-Гарант» договір про відступлення права вимоги.

3. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Актив-Гарант» (04073, м. Київ, вул. Ливарська, 7; ідентифікаційний код 38216288) повернути на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б; ідентифікаційний код 34047020) оригінал кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р., укладеного між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ОСОБА_1, і додаткові договори, які є невід'ємною частиною кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р., а саме: додатковий договір №1 від 29.10.2007 р. до кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р.; додатковий договір №2 від 23.11.2007 р. до кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р.; додатковий договір №3 від 28.11.2007 р. до кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р.; додатковий договір №4 від 12.12.2007 р. до кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р.; додатковий договір №5 від 06.12.2007 р. до кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р.; додатковий договір №6 від 26.09.2008 р. до кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р.; додатковий договір №7 від 21.01.2009 р. до кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р.; додатковий договір №8 від 18.12.2008 р. до кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р.; додатковий договір №9 від 03.02.2009 р. до кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р.; додатковий договір №10 від 23.07.2010 р. до кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р.; додатковий договір №11 від 11.10.2010 р. до кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 р. Видати наказ.

4. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Актив-Гарант» (04073, м. Київ, вул. Ливарська, 7; ідентифікаційний код 38216288) повернути на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б; ідентифікаційний код 34047020) оригінал кредитного договору №1210-Ф від 02.06.2008 р., укладеного між Закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест» та ОСОБА_2, і додатковий договір №1 від 21.03.2012 р. до нього, який є невід'ємною частиною кредитного договору №1210-Ф від 02.06.2008 р. Видати наказ.

5. Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Актив-Гарант» (04073, м. Київ, вул. Ливарська, 7; ідентифікаційний код 38216288) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б; ідентифікаційний код 34047020) судовий збір у розмірі 4 134 (чотири тисячі сто тридцять чотири) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.11.2016 р.

Суддя В.П. Босий