ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2016 р. Справа № 914/1321/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого-судді: Данко Л.С.,

Суддів: Костів Т.С.,

Малех І.Б.;

При секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», б/н від 10.08.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/3982/16 від 16.08.2016 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 26 липня 2016 року

у справі № 914/1321/16 (суддя Петрашко М.М.),

порушеній за позовом

Позивача: Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», м. Київ,

До відповідача: Субєкта підприємницької діяльності - фізичної особи (Приватного підприємця) ОСОБА_2, м. Львів,

Про: стягнення заборгованості за договором про надання траншу № 302.44258/FW302.905 від 03.03.2014 р. в сумі 1839805,92 грн., з яких: 1410126,95 грн. заборгованість по тілу кредиту, 303993,87 грн. заборгованість по відсотках, 16780,92 грн. заборгованість по відсотках за неправомірне користування кредитом, 108904,18 грн. пеня та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: не прибув;

від відповідача: ОСОБА_3 - п/к згідно договору № 11/04/16 від 11.04.2016 р. про надання правової допомоги;

Права та обов'язки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представнику відповідача роз'яснені та зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів - не надходило.

Представником відповідача подано письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2016 року, справу № 914/1321/16 Господарського суду Львівської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Костів Т.С. та Малех І.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.08.2016 року прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», б/н від 10.08.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/3982/16 від 16.08.2016 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 14.09.2016 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази - оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи).

З підстав зазначених в ухвалі суду від 26.09.2016 р. розгляд справи, повторно, призначено на 05.10.2016 р. (у зв'язку з перебуванням суддів Костів Т.С. та Малех І.Б. у відпустці, 14.09.2016 р. розгляд даної справи не відбувся, з урахуванням положень абз. 2 п.п. 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010 р. з наступними змінами і доповненнями), про що сторони були належним чином повідомлені, згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 р. за клопотанням представника відповідача, судом продовжено строк розгляду справи та розгляд справи було відкладено на 19.10.2016 р., про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою кореспонденцією згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України.

В судовому засіданні 19.10.2016 р. за участю представників сторін, судом оголошувалась перерва до 26.10.2016 р. про що уповноважені представники сторін були особисто повідомлені під розписку (а. с. 161).

В судове засідання, яке відбулося 26.10.2016 р., представник апелянта/позивача не прибув, про причини не прибуття суд не повідомив, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи про що свідчить особиста розписка представника апелянта ОСОБА_4 (а. с. 161), який був присутній в судовому засіданні 19.10.2016 р. На попередньому судовому засіданні представник апелянта надав усні пояснення на апеляційну скаргу, доводи наведені в апеляційній скарзі підтримав, просив скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 р. в справі № 914/1321/16 за позовом АТ «ПроКредит Банк» до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 1839805,92 грн. та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги АТ «ПроКредит Банк» в повному обсязі та стягнути з позичальника: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість за договором про надання траншу № 302.44258/FW302.905 від 03.03.2014 р. в розмірі 1839805,92 грн. та сягнути судові витрати.

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти апеляційної скарги заперечив з підстав зазначених у запереченні на апеляційну скаргу б/н від 05.10.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-04/7221/16 від 05.10.2016 р.), зокрема, зазначив, що покликання представника апелянта на п. 5.6 рамкової угоди є безпідставним, оскільки ч. 4, ст. 36 Закону України «Про іпотеку» чітко зазначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсним, відповідно до наведеного представник відповідача вважає, що з моменту державної реєстрації права власності на предмет іпотеки позивачем було втрачено будь-які вимоги до відповідача.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи, що сторін було належним чином повідомлено особисто, під розписку (а. с. 161) про розгляд справи, що свідчить про те, що судом апеляційної інстанції не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду скарги за відсутності представника апелянта/позивача, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.08.2016 року прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», б/н від 10.08.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/3982/16 від 16.08.2016 р.) до провадження та з підстав зазначених в ухвалі суду від 26.09.2016 р. розгляд апеляційної скарги призначено на 19.10.2016 р., про що сторін було, належним чином повідомлено про день, час та місце розгляду справи, згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України. Також в судовому засіданні за участю представника апелянта/позивача та відповідача судом оголошувалась перерва, про що свідчить розписка уповноважених представників сторін (а. с. 161).

Однак, апелянт/позивач повноважного представника у судове засідання не направив.

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість представника скаржника бути присутніми у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Крім того, в ухвалі суду апеляційної інстанції від 05.10.2016 р. участь повноважних представників сторін судом обов'язковою не визнавалася (а. с. 142-143).

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи № 914/1321/16 та прийшла до висновку, розглядати справу без участі представника скаржника/позивача по даній справі, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 р. у справі № 914/1321/16 (суддя Петрашко М.М.) у задоволенні позову відмовлено (а. с. 97, 98-104).

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Львівської області апелянт/позивач (Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк») звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а. с. 112-115), просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 р. в справі № 914/1321/16 за позовом АТ «ПроКредит Банк» до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 1839805,92 грн. та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги АТ «ПроКредит Банк» в повному обсязі та стягнути з позичальника: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (ІПН 21677333) заборгованість за договором про надання траншу № 302.44258/FW302.905 від 03.03.2014 р. в розмірі 1839805,92 грн. та сягнути судові витрати.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до незаконного та необґрунтованого рішення, відтак вважає, що дане рішення підлягає скасуванню.

Апелянт в апеляційній скарзі покликається на ту обставину, що між апелянтом/позивачем та відповідачем було укладено рамкову угоду № FW302.905 від 03.03.2014 р., згідно якої відповідач (позичальник) зобов'язався належно виконувати усі умови, для отримання кредитів та своєчасно і належним чином здійснювати погашення грошових зобов'язань та інших зобов'язань передбачених за угодою та іншими кредитними договорами.

Відповідно до наведеного апелянт вважає, що оскільки відповідачем було порушено умови кредитного договору, а саме, прострочення сплати платежів по кредиту, то позивач змушений був звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки, зареєструвавши за собою право власності на предмет іпотеки - нежитлове приміщення загальною площею 83,1 кв. м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1, що знаходиться за адресою: м. Львів, АДРЕСА_3, одна, як виявилось, вартість предмета іпотеки було недостатньо для повного погашення заборгованості за кредитним договором, відтак апелянт/позивач просить стягнути з відповідача непогашену заборгованість.

Також апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні місцевий суд не встановив тих обставин, що згідно п. 7.2. рамкової угоди, сторони погодили, що грошові зобов'язання вважаються погашеними з моменту зарахування коштів у розмірі цих зобов'язань та встановленій угодою черговості на відповідний рахунок кредитора та відповідно до п. 6.9. договору іпотеки виручені від будь-якого звернення стягнення на предмет іпотеки кошти в першу чергу спрямовуються на покриття усіх витрат іпотеко держателя, пов'язаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки, а потім задоволення інших вимог іпотеко держателя в черговості, визначеній кредитним договором.

Крім того, сторонами п. 7.7. рамкової угоди було домовлено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання усіх грошових зобов'язань позичальника, строк виконання яких настав на момент платежу у повному обсязі, ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості незалежно від призначення платежу, вказаного у розрахунковому документі, на підставі якого вносився платіж, якщо інше не встановлено кредитним договором чи кредитом: 1) витрати кредитора, пов'язані з погашенням заборгованості; 2) неустойка; 3) проценти за неправомірне користування кредитом; 4) заборгованість по процентах за користування кредитом; 5) заборгованість по кредиту; 6) проценти за користування кредитом; 7) кредит; 8) інші грошові зобов'язання.

До того ж, згідно п. 5.6. рамкової угоди сторони домовились, що якщо зобов'язання позичальника забезпечуються кількома предметами забезпечення, то у випадку позасудового врегулювання таке врегулювання буде вважатись завершеним лише після звернення стягнення на усі предмети забезпечення, якщо інше не буде встановлено кредитом.

На підставі вищевикладеного, апелянт вважає, що судом першої інстанції при розгляду справи достовірно не встановлено тих обставин, які б свідчили про відсутність обов'язку відповідача сплатити заборгованість за кредитними договорам, оскільки повне погашення цієї заборгованості не відбулось лише з підстав набуття позивачем у власність предмета іпотеки.

Як вбачається з матеріалів даної справи, Позивач: Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк»/далі за текстом - ПАТ «ПроКредит Банк» та/або АТ «ПроКредит Банк»/ є юридичною особою, ідентифікацій код юридичної особи 21677333, місцезнаходження: 03115, м. Київ, Святошинський район, проспект Перемоги, буд. 107-А, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 31-33).

Відповідач: ОСОБА_2, є Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою (Приватним підприємцем), ідентифікаційний номер фізичної особи-платника податків та інших обов'язкових платежів або номер та серія паспорта: НОМЕР_1, місце проживання фізичної особи-підприємця: 79021, АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії НОМЕР_2 (а. с. 30).

Як вбачається з матеріалів даної справи, Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» 17.05.2016 р. подано за вх. № 1385 на розгляд Господарського суду Львівської області позов до відповідача: Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (Приватного підприємця) ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за договором про надання траншу № 302.44258/FW302.905 від 03.03.2014 р. в сумі 1839805,92 грн. з яких: 1410126,95 грн. заборгованість по тілу кредиту, 303993,87 грн. заборгованість по відсоткам, 16780,92 грн. заборгованість по відсоткам за неправомірне користування кредитом, 108904,18 грн. пеня та стягнення судових витрат, який ухвалою місцевого господарського суду від 20.05.2016 р. прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 07.06.2016 р.

В процесі розгляду даної справи в суді першої інстанції, позивачем було подано заяву за вх. № 3028/16 від 07.06.2016 р. (а. с. 59-60) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на наступне майно:

- нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 235,1 кв.м., житловою площею 97,2 кв.м., реєстраційний номер 6, за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, АДРЕСА_4 що належить на праві власності ОСОБА_2 (код НОМЕР_1, 79021, АДРЕСА_2) на підставі свідоцтва про право власності від 30.04.2013р., НОМЕР_4, індексний номер 3171451;

- нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 235,5 кв.м., житловою площею 97,4 кв.м., реєстраційний номер 6, за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, АДРЕСА_5, що належить на праві власності ОСОБА_2 (код НОМЕР_1, 79021, АДРЕСА_2) на підставі свідоцтва про право власності від 20.04.2013р., НОМЕР_3, індексний номер 3171451;

- нерухоме майно: земельна ділянка, площею 0,0472 га, реєстраційний номер6, кадастровий номер НОМЕР_5, за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Давидів, що належить на праві власності ОСОБА_2 (код НОМЕР_1, 79021, АДРЕСА_2) на підставі державного акту НОМЕР_7 від 03.11.2008р.;

- нерухоме майно: земельна ділянка, площею 0,0472 га, реєстраційний номер 6, кадастровий номер НОМЕР_6, за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Давидів, що належить на праві власності ОСОБА_2 (код НОМЕР_1, 79021, АДРЕСА_2) на підставі державного акту НОМЕР_8 від 16.03.2011р.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову апелянт/позивач зазначив, що відповідач здійснює заходи з продажу власного майна, а, зокрема, зазначених вище двох котеджів з землею, що починаючи з липня 2015 р. ФОП ОСОБА_2 перестав проводити операції за своїми рахункам у АТ «ПроКредит Банк», хоча кредитні кошти видавалися з призначенням: придбання основних засобів.

Крім того, апелянт/позивач зазначає, що 12.05.2016 р. АТ «ПроКредит Банк» направило ОСОБА_2 вимогу про відшкодування завданих банку збитків та про надання звітності щодо його доходів, однак, вимога скаржника була проігнорована відповідачем, відтак, просить вжити заходів до забезпечення позову відповідно до вимог ст. ст. 66, 67 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України).

Колегія суддів взявши до уваги приписи ст. 101 ГПК України, відповідно до якої зазначено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, щодо заяви апелянта/позивача про забезпечення позову вх. № 3028/16 від 07.06.2016 р., зазначає наступне.

Відповідно до ст.66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно із ст. 67 ГПК України позов забезпечується:

- накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу;

- забороною відповідачеві вчиняти певні дії;

- забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

- зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно з постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Виносячи ухвалу про заборону відповідачеві вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості. Про забезпечення позову господарський суд виносить ухвалу, яка надсилається або видається сторонам у справі, іншим учасникам судового процесу.

Відповідно до вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову.

Згідно ст. 1 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч. 1 ст. 179 ГК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є Договори та інші правочини.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 03.03.2014р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Позичальник - за рамковою угодою, Відповідач - у справі) та Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (Кредитор - за рамковою угодою, Позивач - у справі) було укладено рамкову угоду № FW302.905 (а. с. 11-13).

Відповідно до умов рамкової угоди, кредитор зобов'язується здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування в порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

Відповідно до розділу 1 рамкової угоди «Визначення термінів» кредитні договори - це усі договори про надання кредиту, які укладені та/або будуть укладені у майбутньому на підставі угоди як її невід'ємні частини, з врахуванням усіх діючих та майбутніх змін та доповнень до них.

03.03.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (Кредитор - за договором, Позивач - у справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Позичальник - за договором, Відповідач - у справі) також було укладено договір про надання траншу № 302.44258/FW302.905 (а. с. 14-15), відповідно до умов якого кредитор на підставі та на умовах рамкової угоди № FW302.905 від 03.03.2014 р. та цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов'язань та виконання усіх інших зобов'язань, передбачених рамковою угодою та цим договором.

Умови на яких надається кредит передбачено п.2 договору про надання траншу.

Загальні умови та порядок надання кредиту передбачено розділом 3 рамкової угоди.

Згідно п. 5.6 рамкової угоди сторони домовились, що якщо зобов'язання позичальника забезпечуються кількома предметами забезпечення, то у випадку позасудового врегулювання таке врегулювання буде вважатись завершеним лише після звернення стягнення на усі предмети забезпечення, якщо інше не буде встановлено кредитом.

Пунктом 7.2. рамкової угоди, сторони погодили, що грошові зобов'язання вважаються погашеними з моменту зарахування коштів у розмірі цих зобов'язань та у встановленій угодою черговості на відповідний рахунок кредитора.

У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання усіх грошових зобов'язань позичальника, строк виконання яких настав на момент платежу у повному обсязі, ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості незалежно від призначення платежу, вказаного у розрахунковому документі, на підставі якого вносився платіж, якщо інше не встановлено кредитним договором чи кредитом: 1) витрати кредитора, пов'язані з погашенням заборгованості; 2) неустойка; 3) проценти за неправомірне користування кредитом; 4) заборгованість по процентах за користування кредитом; 5) заборгованість по кредиту; 6) проценти за користування кредитом; 7) кредит; 8) інші грошові зобов'язання (п. 7.7. рамкової угоди).

Відповідальність за порушення зобов'язань викладено у розділі 10 рамкової угоди.

Також з матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі було укладено додатки № 1 до договору траншу № 302.44258/FW302.905 від 03.03.2014 р. (а. с. 15/зворот-20).

Крім того, у зв'язку з укладенням договору про надання траншу № 302.44258/FW302.905, між сторонами у справі, в забезпечення виконання зобов'язань, що випливають із договору траншу (кредитного договору) було укладено Договір іпотеки № 296091-ІД1 від 03.03.2014 р. (далі за текстом - Договір іпотеки та/або Іпотечний договір)(а. с. 43-48).

Колегією суддів встановлено, що Договір іпотеки між сторонами укладено в письмовій формі єдиного документа, підписано повноважними представниками сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, та посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, 207, 208, 209 Цивільного кодексу України.

Слід зазначити, що Договір іпотеки станом на час розгляду справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції є дійсним (чинним), не скасованим, доказів протилежного сторонами, зокрема апелянтом не подано, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до п.2.1. Іпотечного договору, для забезпечення повного виконання основних зобов'язань та вимог іпотекодержателя (Позивач - у справі), іпотекодавець (Відповідач - у справі) передає у іпотеку на умовах, визначених договором іпотеки предмет іпотеки, що вказаний у п. 2.2 договору іпотеки.

Пунктом 2.2. Договору іпотеки визначено предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 83,1 кв. м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1, що знаходиться за адресою: м. Львів, АДРЕСА_3.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що будь-якого іншого майна рухомого чи нерухомого, майнових прав, тощо відповідач позивачеві в іпотеку - не передавав. Такі докази в матеріалах справи відсутні, апелянтом не доведені належними та допустимими доказами по справі.

Відповідно до умов Кредитного договору, позивачем було видано відповідачеві кредит в сумі 175000,00 доларів США.

Однак, як стверджує позивач та вбачається з матеріалів справи, відповідач неналежним чином не виконував свої договірні зобов'язання, внаслідок чого, у нього виникла заборгованість перед позивач у розмірі 1839805,92 грн., з яких: 1410126,95 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 303993,87 грн. - заборгованість по відсотках, 16780,92 грн. - заборгованість по відсотках за неправомірне користування кредитом та 108904,18 грн. - пеня. Зазначені обставини слугували підставою для позивача надіслати на адресу відповідача Вимогу вих. № 42/16 від 12.02.2016 р. (про повне дострокове погашення кредиту)(а.с. 26). Дана вимога була 15.02.2016 р. скерована на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення /штрихкодовий ідентифікатор 703/ (а.с. 27) та отримана відповідачем - 23.02.2016 р.

Однак, відповідачем вищезазначена вимога залишена без відповіді та задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Кредитним договором (договором траншу), позивачем було реалізовано предмет іпотеки шляхом державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна: нежитлове приміщення, об'єкт житлової нерухомості, загальною площею (кв.м.): 83.1; що знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Львів, АДРЕСА_3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1, дата державної реєстрації: 25.03.2016 р., підстава виникнення права власності: договір іпотеки № 296091-ІДІ, серія та номер: 885, виданий 03.03.2014, видавник: ПН Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28932870 від 25.03.2016 11:58, форма власності: приватна, розмір частки: 1, власники: Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», , країна реєстрації: Україна, 03115, м. Київ, проспект Перемоги, будинок 107-А. Номер запису про іпотеку: 4849891.

Дата державної реєстрації іпотеки: 03.03.2014 р., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 11334277 від 03.03.2014 р.; відомості про основне зобов'язання: строк виконання основного зобов'язання: 03.03.2034, розмір основного зобов'язання: 6000000,00 грн., правочин, в якому встановлено основне зобов'язання: договір іпотеки, серія та номер: 885, виданий 03.03.2014, видавник: ОСОБА_5 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, Іпотекодержатель: Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», ; Іпотекодавець: ОСОБА_2 (а. с. 49-52).

Однак, як стверджує скаржник/позивач, коштів для повного погашення боргу за Договором траншу виявилось не достатньо, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення решта заборгованості за Договором про надання траншу № 302.44258/FW302.905 від 03.03.2014 р., не покриті іпотекою, в сумі 1839805,92 грн., з яких: 1410126,95 грн. заборгованість по тілу кредиту, 303993,87 грн. заборгованість по відсотках, 16780,92 грн. заборгованість по відсотках за неправомірне користування кредитом, 108904,18 грн. пені. При цьому скаржник покликається на ту обставину, що умовами рамкової угоди та кредитним договором сторонами було передбачено, що якщо зобов'язання позичальника забезпечуються кількома предметами забезпечення, то у випадку позасудового врегулювання таке врегулювання буде вважатись завершеним лише після звернення стягнення на усі предмети забезпечення, якщо інше не буде встановлено кредитом.

Колегією суддів, дослідивши матеріали справи відповідно до ст. 43 ГПК України, оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи та подані суду першої інстанції, приходить до висновку, що місцевий суд прийшов до правомірного висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (ст.345 ГК України).

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України).

Згідно ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, згідно ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Згідно п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так у відповідності із ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як уже було вище зазначено у цій постанові, внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, у останнього виникла заборгованість за Договором про надання траншу №302.44258/FW302.905 від 03.03.2014 р. (рамкової угоди FW302.905 від 03.03.2014р.) в розмірі 1839805,92 грн., з яких 1410126,95 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 303993,87 грн. - заборгованість по відсотках, 16780,92 грн. - заборгованість по відсотках за неправомірне користування кредитом та 108904,18 грн. - пені.

Однак, як зазначалось вище та як вбачається із матеріалів справи, 03.03.2014 р. в забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеною рамковою угодою та договором про надання траншу, між позивачем та відповідачем було укладено Договір іпотеки № 296091-ІД1 від 03.03.2014 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за № 885.

Вищезазначений договір є чинним, не скасований, не визнаний не дійсним у судовому порядку, таких доказів сторонами, зокрема, апелянтом не подано.

Будь-якого іншого майна рухомого чи нерухомого, майнових прав, тощо відповідач (СПД-ФО ОСОБА_2) позивачеві в іпотеку - не передавав. Такі докази в матеріалах справи відсутні, апелянтом не доведені належними та допустимими доказами по справі.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.03.2016р. (індексний номер 28932870) приватний нотаріус ОСОБА_7 зареєстрував право власності на предмет іпотеки - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3, на нового власника, а саме: за Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк", що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстром прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна станом на 06.04.2016р. (номер інформаційної довідки 56778513), номер запису про право власності: 13867229 від 25.03.2016 р., підстава виникнення права власності: договір іпотеки № 296091-ІД1, серія та номер: 885, виданий 03.03.2014 р., видавник: ПН Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5. Вищезазначені обставини справи не заперечуються сторонами у справі.

Відповідно ч.1 до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Згідно із ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до наведеного, колегія суддів зазначає, що нормами Закону України «Про іпотеку», чітко визначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки зареєструвавши за собою право власності на предмет іпотеки до подання позову у даній справі, відповідно після звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб, кредитні відносини між позивачем та відповідачем припиняються, що і є аналогічним по даній справі, відтак, місцевий господарський суд дійшов до вірного висновку, що в даному випадку в задоволенні позову слід відмовити.

Така позиція висвітлена також у Постанові Вищого господарського суду України від 10.02.2014р. у справі № 6/174-09.

З огляду на все вищенаведене в сукупності, колегія суддів вважає, що посилання апелянта на п. 5.6. рамкової угоди є безпідставними, оскільки, підчас позасудового врегулювання скаржником/позивачем було звернуто стягнення на предмет іпотеки, відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», яка містить імперативну норму та відповідно до якої зазначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Оскільки, позасудове врегулювання на єдиний предмет іпотеки завершилося з моменту державної реєстрації права власності за позивачем на предмет іпотеки - нежитлове приміщення за адресою: м. Львів, АДРЕСА_3, з цього моменту було втрачено право на будь-які вимоги до відповідача.

Аналогічну правову позицію зазначено у постанові Верховного суду України від 30 березня 2016 р. у справі № 6-1851цс15, відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно Кредитору. Скориставшись такими способом захисту як позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, відтак, позивач усвідомлював наслідки, передбачені частино 4 статті 36 Закону «Про іпотеку».

Щодо тверджень апелянта, що дана сума з предмету іпотеки є меншою від коштів заборгованих відповідачем колегія суддів також до уваги не приймає, оскільки у позивача право на «достягнення» суми боргу було б виключно у випадку реалізації предмета іпотеки за рішенням суду чи на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо б така сума від реалізації була меншою від суми боргу.

Відповідно до абз. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» - іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Позивачем надано суду Звіт про оцінку майна від 31 березня 2016 року, проведена на замовлення Позивача, однак, жодної оцінки предмету іпотеки у 2015 році не проводилось, оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні.

Національний стандарт №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440 є обов'язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб'єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. ОСОБА_8 (п.п. 50-55), зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.

Так, згідно з приписами п. 50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об'єктом оцінки.

Відповідно до п. 51 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: - укладення договору на проведення оцінки, - ознайомлення з об'єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; - ідентифікація об'єкта оцінки та пов'язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; - вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; - узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; - складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об'єкта оцінки на дату оцінки; - доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об'єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Крім того, ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Отже, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний) підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об'єктом оцінки шляхом доступу до нього.

Із звіту позивача, який складений ТОВ «Українська оціночна компанія», яка знаходиться у м. Київ, вбачається, що така оцінка проведена без огляду предмету іпотеки, відтак, оцінка майна є протиправною і не може братися до уваги для вирішення справи.

Відповідної правової позиції дійшов Вищий господарський суд України в Постанові від 20 липня 2016 року в справа № 3/22/2012/5003.

В сукупності всі вищенаведені обставини свідчать про те, що позивачем не доведена наявність обставин, з якими закон пов'язує можливість стягнення банком коштів, у зв'язку з зверненням стягнення на предмет іпотеки та реєстрацією права власності на нього, що унеможливлює задоволення позову.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України). Підсумовуючи вищенаведене, слід зазначити, що апелянтом/позивачем всупереч положенням ст. 33 ГПК України, не доведено належними та допустимими доказами наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, дослідивши всі обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта/позивача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 р. у справі № 914/1321/16 - без змін.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 35, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 року у справі № 914/1321/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Малех І.Б.

26.10.2016 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 31.10.2016 р.