ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2016 р. Справа № 911/2310/16

Господарський суд Київської області у складі судді колегії суддів Бабкіної В.М. (головуючий), ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Підприємства споживчої кооперації «Миронівський ринок» Київської регіональної спілки споживчої кооперації

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про внесення змін до договору № 247 від 02.01.2014 р.

секретар судового засідання (пом. судді): Мамчур А.О.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_4 (довіреність № 381 від 10.08.2016 р.), ОСОБА_5 (довіреність № 527 від 15.10.2016 р.);

від відповідача: ОСОБА_3 (паспорт), ОСОБА_6 (договір про надання правової допомоги від 10.08.2016 р.), ОСОБА_7 (довіреність від 16.09.2016 р.)

Обставини справи:

Підприємство споживчої кооперації «Миронівський ринок» Київської регіональної спілки споживчої кооперації (далі підприємство «Миронівський ринок», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі ФОП ОСОБА_3, відповідач) про внесення змін до договору, в якому просить суд внести зміни до пунктів 1.1, 4.1 та 4.2 укладеного між позивачем та відповідачем договору № 247 від 02.01.2014 р. про надання місця для торгівлі на Миронівському ринку Київської регіонспоживспілки з дати отримання відповідачем пропозиції про внесення змін у договір, виклавши зазначені пункти в запропонованій позивачем редакції, а саме:

«п. 1.1. Підприємство надає, а Підприємець отримує торгове місце № 210 загальною площею 6,00 кв.м. на промисловому ринку за адресою: м. Миронівка, вул. 40-річчя Перемоги, 25 (далі за текстом торгове місце). На торговому місці розміщується металевий контейнер Підприємця, який є його власністю.»;

«п. 4.1. Плата за торгове місце за 1 кв.м. торгівельної площі складає 54 (пятдесят чотири) грн. на місяць, а всього до сплати триста двадцять чотири грн. 00 коп. (324,00 грн.) за місяць.

В разі, якщо підприємець займає площу більшу, ніж вказано у договорі, а саме додатково встановлені столи та інше обладнання для здійснення підприємницької діяльності, оплата здійснюється додатково згідно діючих тарифів послуг 4,00 грн. за 1 кв.м. в день торгівлі, крім вивіски зразків товару на дверях контейнера та до 50 см. викладки товару на рівні дверей контейнера.»;

«п. 4.2. Плата за надання торгового місця розраховується на підставі тарифів на платні види послуг, затверджених Київською регіональною спілкою споживчої кооперації. Розмір плати за надання торгового місця може змінюватися у разі змін податкового законодавства, амортизаційних відрахувань, розміру плати за землю, розміру мінімальної заробітної плати, підвищення тарифів комунальних послуг (електроенергія, водопостачання та водовідведення, вивезення твердих побутових відходів) та коригується з урахуванням індексу інфляції. Зміни в договір вносяться додатковою угодою, укладеною сторонами».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є унітарним підприємством Київської регіональної спілки споживчої кооперації, управління яким здійснюється правлінням та радою Київської регіональної спілки споживчої кооперації. Розпорядженням правління Київської регіонспоживспілки № 117 від 01.09.2015 р. з 1 вересня 2015 року було затверджено нові тарифи на платні послуги Миронівського ринку. Укладаючи договір, сторони виходили з чинних тарифів та не могли передбачити та усунути таку обставину, як затвердження нових тарифів правлінням Київської регіонспоживспілки. Оскільки відповідач не погоджується на внесення змін до договору щодо встановлення нової плати за торгове місце у відповідності до нових затверджених тарифів за згодою сторін, позивач просить суд внести зміни до укладеного між сторонами договору на підставі ст. 652 ЦК України, у звязку із істотною зміною обставин. Також позивач зазначав, що при підписанні договору було допущено помилку в номері торгового місця (зазначено № 209, а фактично номером даного місця є № 210), у звязку з чим одночасно позивач просив внести зміни до номера наданого відповідачу торгового місця з метою приведення договору у відповідність до фактичних обставин.

Розгляд справи відкладався.

11.08.2016 р. до господарського суду Київської області представником відповідача за супровідним листом б/н від 11.08.2016 р. (вх. № 16636/16 від 11.08.2016 р.) було подано відзив б/н від 11.08.2016 р. на позовну заяву, за змістом якого відповідач проти позову заперечує, а також клопотання б/н від 11.08.2016 р. про витребування доказів від позивача, а саме 1) листа № 59 від 20.08.2015 р., яким керівництво Підприємства споживчої кооперації Миронівський ринок звернулось із пропозицією до Київської регіональної спілки споживчої кооперації щодо встановлення тарифів на платні послуги ринку; 2) проекту відведення земельної ділянки, на якій розташований промисловий ринок Підприємства споживчої кооперації Миронівський ринок; 3) затвердженого відповідним органом місцевого самоврядування плану території ринку згідно до п. 6 Положення про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків, затвердженого Постановою КМУ від 29.07.2009 р. № 868; 4) штатного розпису працівників промислового ринку; 5) документального підтвердження фактичних витрат на водовідведення, водопостачання, електроенергію, будматеріали по промисловому ринку Підприємства споживчої кооперації Миронівський ринок.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач посилається на те, що відповідно до ст. 652 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позову, внесення судом змін до договору допускається лише у виняткових випадках, а позивач не навів жодних аргументів, які б дозволили твердити про винятковість ситуації, що склалася. Також відповідач зазначає, що ініціатором зміни тарифів та прийняття розпорядження правління Київської регіонспоживспілки № 17 від 01.09.2015 р. був саме позивач, який листом від 20.08.2015 р. № 59 звернувся з відповідною пропозицією до Київської регіонспоживспілки, а відтак, вказані зміни для позивача були передбачувані. Також відповідач твердить про невідповідність нових тарифів вимогам чинних нормативних документів, зокрема Положення про визначення розміру тарифів на платні послуги ринків споживчої кооперації, затвердженого Постановою зборів Ради Укоопспілки від 12.11.2008 р., та про їх економічну необґрунтованість, оскільки вказані тарифи були розраховані позивачем та запропоновані для затвердження на підставі неправдивих вихідних даних (невірної загальної площі торгівельних місць тощо), без врахування того, що торгові місця не обладнані ні електропостачанням, ні водопостачанням та водовідведенням, хоча необхідність підвищення ціни позивач обґрунтовує саме зростанням цін на ці послуги.

30.08.2016 р. до господарського суду Київської області позивачем були подані заперечення № 399 від 18.08.2016 р. (вх. № 17634/16 від 30.08.2016 р.) на клопотання відповідача про витребування додаткових документів.

Клопотання відповідача про витребування доказів залишено судом без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до статті 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції встановлено, що згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Оскільки документи, про витребування яких клопоче відповідач, виходять поза межі предмета доказування у даній справі, а відтак не мають безпосереднього відношення до її предмету, то їх дослідження не є обовязковим та необхідним, і клопотання відповідача про витребування доказів задоволенню не підлягає.

01.09.2016 р. до господарського суду Київської області відповідачем було подано заяву б/н від 31.08.2016 р. про відкладення розгляду справи у звязку з відпусткою представника відповідача.

Крім того, 01.09.2016 р. до господарського суду Київської області відповідачем було подано письмові пояснення у справі б/н, б/д (вх. № 17863/16 від 01.09.2016 р.).

06.09.2016 р. до господарського суду Київської області позивачем були подані письмові пояснення № 424 від 02.09.2016 р. (вх. № 18132/16 від 06.09.2016 р.), відповідно до яких позивач посилається на те, що тарифи на платні послуги ринку, затверджені Київською регіонспоживспілкою, не оскаржені, не скасовані, мають законну силу, відтак підлягають застосуванню у правовідносинах сторін і є підставою для внесення змін до договору. При цьому порядок формування калькуляції тарифів послуг на Миронівському ринку передбачений в наказі про облікову політику та організацію бухгалтерського обліку підприємства споживчої кооперації «Миронівський ринок» Київської регіонспоживспілки.

Водночас, позивач зазначає, що 21.05.2016 р. відповідач особисто отримав два примірники проекту додаткової угоди про внесення змін до договору № 247, проте розписатися в їх отриманні на супровідному листі № 252 відмовився, про що позивачем був складений відповідний акт. 29.06.2016 р. позивачем було отримано відповідь на пропозицію про внесення змін до договору, згідно якої відповідач від укладання додаткової угоди відмовився, запропонувавши власну калькуляцію платних послуг ринку та власний розмір орендної плати.

Ухвалою господарського суду Київської області від 08.09.2016 р. на підставі ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України було призначено колегіальний розгляд даної справи.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 09.09.2016 р. для розгляду справи № 911/2310/16 було призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Бабкіна В.М., судді Конюх О.В., Кошик А.Ю.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.09.2016 р. справу було прийнято до провадження колегією суддів у вказаному складі та призначено справу до розгляду на 18.10.2016 р.

11.10.2016 р. до господарського суду Київської області представником відповідача було подано клопотання б/н від 11.10.2016 р. (вх. № 21201/16 від 11.10.2016 р.) про долучення до матеріалів справи копії подання Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України стосовно тарифів за надання послуг підприємства споживчої кооперації «Миронівський ринок».

18.10.2016 р. до господарського суду Київської області позивачем було подано клопотання № 532 від 17.10.2016 р. (вх. № 21623/16 від 18.10.2016 р.) про долучення до матеріалів справи додаткових документів, зокрема, звітів про фінансові результати та калькуляцій послуги «Плата за надання та утримання одного торгового місця для розміщення, цілодобового зберігання та продажу товарів з палаток та контейнерів на проминку».

Окрім того, 18.10.2016 р. до господарського суду Київської області представником відповідача були подані письмові пояснення б/н від 18.10.2016 р. (вх. № 21612/16 від 18.10.2016 р.).

У судовому засіданні 18.10.2016 р. представники позивача позовні вимоги підтримували, представники відповідача проти позову заперечували.

У судовому засіданні 18.10.2016 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

02.01.2014 р. між підприємством споживчої кооперації «Миронівський ринок» (підприємство) та ФОП ОСОБА_3 (підприємець) був укладений договір № 247 про надання місця для торгівлі на Миронівському ринку Київської регіоспоживспілки, відповідно до умов якого підприємство надає, а підприємець отримує торгове місце під № 209 загальною площею 6,00 кв.м. на промисловому ринку, на якому розміщується металевий контейнер підприємця, який є його власністю (пункт 1.1 договору), строком з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. (пункт 3.1 договору).

Сторони домовились про те, що якщо жодна із сторін в термін одного місяця до закінчення дії даного договору не заявить про намір його розірвати, даний договір продовжується на той самий строк на тих самих умовах (пункт 3.2 договору), а також що плата за 1 кв.м. торгівельної площі складає 46 грн. на місяць, а всього до сплати 276,00 грн. на місяць.

У разі, якщо підприємець займає площу більшу, ніж вказана у договорі, а саме додатково встановлені столи та інше обладнання для здійснення підприємницької діяльності, оплата здійснюється додатково згідно діючих тарифів послуг 3,00 грн. за 1 кв.м. в день торгівлі, крім вивіски зразків товару на дверях контейнера та до 50 см викладки товару на рівні дверей контейнера (пункт 4.1 договору).

Згідно з пунктом 4.2 договору плата за надання торгового місця розраховується згідно калькуляції.

Також договором було встановлено, що підприємець має право знайомитись із тарифами на надання торгового місця в оренду та послуг ринку, отримувати від підприємства засвідчені копії таких тарифів та їх розрахунків; на переважне право на продовження дії договору при належному виконанні його умов або на укладення нового договору (пункт 6.1 договору).

За умовами пункту 9.3 договору всі зміни чи доповнення до даного договору мають бути викладені у формі додаткової угоди до нього, підписаної сторонами (або їх представниками) у кожному окремому випадку.

Оскільки матеріали справи не містять доказів звернення жодної із сторін до іншої сторони у передбачений пунктом 3.2 договору місячний строк до закінчення терміну його дії із заявою про його розірвання, то укладений між позивачем та відповідачем договір є продовженим на той самий строк (тобто до 31.12.2016 р.) і на тих самих умовах.

Відповідно до приписів ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч. 2 ст. 189 ГК України ціна є істотною умовою господарського договору.

Поряд з цим, відповідно до ст. 189 ГК України, суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. За визначенням частини 1 ст. 190 ГК України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни.

Таким чином, ціна досліджуваного договору не відноситься до державних регульованих цін, належить до вільних цін, які визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін (ст. 190 ГК України).

Укладаючи зазначений вище договір, позивач виходив з ціни оренди торгового місця, яка була встановлена розпорядженням правління Київської регіонспоживспілки від 02.04.2011 р. № 98, згідно якого з 02.04.2011 р. плата за надання та утримання одного торгового місця для розміщення, цілодобового зберігання та продажу товарів з палаток та контейнерів на промринку Миронівського ринку встановлювалась у розмірі 46,00 грн. за 1 кв.м. за місяць (витяг з відповідного наказу підприємства «Миронівський ринок» № 28 від 02.04.2011 р. долучений до матеріалів справи).

Водночас, з матеріалів справи слідує, що підприємство споживчої кооперації «Миронівський ринок» є унітарним підприємством Київської регіонспоживспілки і знаходиться у її безпосередньому підпорядкуванні (пункт 1.1 Статуту підприємства), управління підприємством здійснюється правлінням та Радою Київської регіонспожиспілки, рішення яких є обовязковими для виконання підприємством (пункти 4.1, 4.2, 5.7 Статуту). Підприємство розробляє проекти своєї структури, штатного розкладу, системи оплати праці, тарифи на платні послуги та подає їх на затвердження правлінню Київської регіонспоживспілки (пункт 3.4 Статуту).

Судом встановлено, що в договорі № 247 від 02.01.2014 р. зазначений механізм формування ціни у відповідності до обов'язкових розпоряджень Київської регіонспоживспілки не відображений, натомість у пункті 4.2 договору зазначено, що плата за надання торгового місця розраховується згідно калькуляції.

Разом із тим, підприємство «Миронівський ринок» є самостійною юридичною особою, яка наділена власною право- та дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем в суді, і не відповідає по зобовязаннях Київської регіоспоживспілки, як і Київська регіонспоживспілка не відповідає по зобовязаннях Миронівського ринку (пункти 1.2, 1.3, 1.5 Статуту).

Згідно положень ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обовязковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обовязком для субєкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладення договору для певних категорій субєктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що укладення досліджуваного договору не є обовязковим для жодної з його сторін, оскільки він не належить до переліку, визначеного частиною 3 ст. 179 ГК України.

Позивач, серед іншого, посилається на ст. 12 Закону України Про споживчу кооперацію та ст. 24 Закону України Про кооперацію, відповідно до яких споживчі товариства, спілки та їхні підприємства самостійно або на договірних засадах встановлюють ціни і тарифи за надані послуги, виходячи з попиту та пропозицій, за винятком послуг, на які передбачено державне регулювання цін і тарифів.

Вищенаведені норми закону визначають право споживчих товариств, спілок та їхніх підприємств самостійно визначати ціні та тарифи на свої послуги, що відповідає таким принципам господарювання (ст. 6 ГК України) як: свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що хоча тарифи на платні послуги ринку відповідно до Статуту підприємства «Миронівський ринок» визначаються органом його управління правлінням або радою Київської регіонспоживспілки шляхом обовязкових для ринку розпоряджень, ціна в досліджуваному договорі є вільною та такою, що встановлюється за згодою сторін (ст. 632 ЦК України, ст. 190 ГК України), а розпорядження правління Київської регіонспоживспілки не є актом, обовязковим для виконання відповідачем.

Таким чином, майново-господарські зобов'язання між сторонами, що виникли та регулюються вищенаведеним господарським договором від 02.01.2014 р. № 247, по суті є господарсько-договірними зобов'язаннями, що ґрунтуються на принципах вільного волевиявлення, та свободи підприємницької діяльності, а укладення, зміна та розірвання досліджуваного договору здійснюється за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ст. 179 ГК України).

Матеріали справи свідчать про те, що 20.08.2015 р. позивач у відповідності до пункту 3.4 власного Статуту звернувся до правління Київської регіонспоживспілки з листом № 59, в якому просив затвердити зміни до тарифів на платні послуги, які надаються ринком за кожен день торгівлі з 01.09.2015 р., у звязку з чим розпорядженням правління Київської регіонспоживспілки від 01.09.2015 р. № 117 було затверджено тарифи на платні послуги за кожен день торгівлі, які надає Миронівський ринок з 01.09.2015 р. Зокрема, згідно з додатком до вказаного розпорядження встановлена плата за надання та утримання одного торгового місця для розміщення, цілодобового зберігання та продажу товарів з палаток та контейнерів на промринку (за 1 кв.м. площі) в сумі 54,00 грн.

Згідно з приписами ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється (в даному випадку проста письмова форма). Водночас, як зазначалося вище, пунктом 9.3 договору визначено, що всі зміни чи доповнення до даного договору мають бути викладені у формі додаткової угоди до нього, підписаної сторонами (або їх представниками) у кожному окремому випадку.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Позивач звернувся до відповідача з листом від 21.05.2016 р. № 252, в якому довів до відома підприємця зміну затверджених тарифів на платні послуги ринку, а також ту обставину, що при проведенні інвентаризації торгових місць було встановлено, що номер торгового місця, наданого у користування відповідачу, не відповідає номеру, зазначеному у договорі, у звязку з чим повідомив про необхідність внесення змін до договору та надав для підписання відповідний проект додаткової угоди (копії листа, додаткової угоди, оригінали опису вкладення в лист та фіскального чеку Укрпошти від 27.05.2016 р. долучені до матеріалів справи).

У відповідь на зазначений лист відповідач листом б/н, б/д (вх. № 7 від 29.06.2016 р.), копія якого долучена до матеріалів справи, відмовився погоджувати збільшення плати за торгове місце та підписувати запропоновану додаткову угоду. Натомість підприємець запропонував внести зміни у договір, виходячи з розрахунку 17,00 грн. за 1 кв.м. торгівельної площі. Також відповідач запропонував для узгодження розташування торгового місця та його площі надати йому акт інвентаризації торгових місць та план території промислового ринку.

Таким чином, сторонами у належній формі не було досягнуто згоди щодо внесення змін до укладеного між ними договору від 02.01.2014 р. № 247, у звязку з чим позивач, в порядку приписів частини 4 ст. 188 ГК України, звернувся до господарського суду Київської області з позовом, в якому просить внести зміни в пункти 1.1, 4.1 та 4.2 договору в редакції запропонованої позивачем додаткової угоди, з дати отримання відповідачем пропозиції про внесення змін у договір, а саме - з 21.05.2016 р.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши наявні у ній докази та оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представників учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача у даній справі з огляду на таке.

Як встановлено судом, досліджувані відносини сторін по суті є господарсько-договірними зобов'язаннями, що ґрунтуються на принципах вільного волевиявлення та свободи підприємницької діяльності, а укладення, зміна та розірвання досліджуваного договору здійснюється за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ст. 179 ГК України).

Відповідно до частини 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Інше досліджуваним договором не встановлено.

Добровільної згоди на зміну умов договору сторонами в належній формі не досягнуто.

Позивач твердить, що даний випадок зміни договору без згоди сторін передбачений статтею 652 ЦК України, відповідно до частини 2 якої якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений, за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони.

Між тим, слід зазначити, що загальні принципи господарювання (ст. 6 ГК України) виходять із свободи підприємницької діяльності та заборони незаконного втручання органів державної влади у господарські відносини. Частиною другою статті 14 Цивільного кодексу України встановлено, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно до частин 2, 4 ст. 652 ЦК України зміна договору судом у звязку із істотною зміною обставин можлива лише у виняткових випадках, та при настанні одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Між тим, механізм встановлення тарифів на платні послуги ринку розпорядженнями правління Київської регіонспоживспілки існував на момент укладення договору, і на час звернення позивача до суду не змінився.

При цьому позивач про зазначений механізм був обізнаний, а відтак не був позбавлений права та можливості передбачити в договорі відповідні умови щодо коригування розміру плати під час його укладання.

Крім того, затвердження нових тарифів на платні послуги ринку правлінням Київської регіонспоживспілки було здійснено за поданням позивача, а відтак зміна умов договору зумовлена причинами, що залежали від волі позивача.

Поряд з цим, позивачем не наведено жодних доказів винятковості даної ситуації, які б надали змогу вважати її такою, що потребує обґрунтованого втручання суду у господарську діяльність сторін.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що зміна номеру торгового місця у договорі не впливає на зміст відносин сторін, оскільки фактичне розташування та площа торгового місця, яке за договором використовує позивач (предмет договору), від виправлення номера торгового місця в договорі не змінюється.

Отже, наведене вище виключає можливість застосування до досліджуваних відносин сторін ст. 652 ЦК України та зміни судом договору, укладеного на основі вільного волевиявлення сторін, у звязку з істотною зміною обставин як в частині виправлення номеру торгового місця, так і в частині зміни ціни договору.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Решта доводів сторін (у тому числі щодо обґрунтованості/необгрунтованості тарифів, наявності/відсутності порушень антимонопольного законодавства та ін.) наведених вище висновків суду не спростовує.

Судові витрати у даній справі на підставі приписів ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення підписане 24.10.2016 р.

Суддя В.М. Бабкіна

Суддя О.В. Конюх

Суддя А.Ю. Кошик