РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2016Справа №910/14609/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконструкція" в особі ліквідатора Гапоненка Романа Івановича, м. Київ

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Мостобуд", м. Київ

про стягнення коштів в сумі 685 000,00 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача Кавалець Л.П. (представник за довіреністю)

Гапоненко Р.І. (ліквідатор)

від відповідача Лунченко Г.М. (представник за довіреністю)

В судовому засіданні 01 листопада 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконструкція" в особі ліквідатора Гапоненка Романа Івановича, 09 серпня 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 09 серпня 2016 року до відповідача, Публічного акціонерного товариства "Мостобуд", про стягнення коштів в сумі 685 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір № 120064 від 01.12.2012 року у позивача відсутній, а відтак грошові кошти у розмірі 685 000,00 грн., перераховані позивачем відповідачу на підставі зазначеного договору, є безпідставно набутими в силу ст. 1212 Цивільного кодексу України. Позивач також зазначає, що навіть якщо і укладався договір № 120064 від 01.12.2012 року, останній не відповідав би вимогам, зазначеним у ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки не був би спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, позивач вказує, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань щодо ПАТ «Мостобуд», відокремленим підрозділом якого являється Управління механізації ПАТ «Мостобуд», серед видів діяльності за КВЕД, якими займається ПАТ «Мостобуд», немає виробництва бетону чи бетонних розчинів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2016 року порушено провадження у справі № 910/14609/16 та призначено розгляд справи на 23.08.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.2016 року розгляд справи відкладено на 20.09.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2016 року судом, за клопотанням представників сторін, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, в судовому засіданні оголошено перерву до 11.10.2016 року.

Через відділ діловодства суду 07.10.2016 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 417/21-16 від 07.10.2016 року, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що наявність договірного характеру існуючих між позивачем та відповідачем правовідносин виключає можливість застосування положень частини першої статті 1212 ЦК України, а посилання позивача відносно того, що у відповідача серед видів діяльності за КВЕД, відсутній вид діяльності як виробництво бетону чи бетонних розчинів, що на думку позивача тягне за собою недійсність договору №120064 від 01.12.2012 року, є безпідставним. Відповідач зазначив, що позивачем не було надано суду доказів на підтвердження того, що на момент звернення останнього до суду з позовними вимогами існує доведена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору поставки №120064 від 01.12.2012 року недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 року в судовому засіданні оголошено перерву до 01.11.2016 року та зобов'язано відповідача надати суду оригінали документів, доданих до відзиву на позовну заяву для огляду в судовому засіданні (договір № 120064 від 01.12.2012 року з додатками та всю первинну документацію до нього).

Через відділ діловодства суду 01.11.2016 року від представника позивача надійшли пояснення на відзив відповідача, які було долучено судом до матеріалів справи.

В судове засідання 01.11.2016 року представники сторін з'явились. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та дав пояснення по суті спору. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 01.11.2016 року судом оглянуто оригінали договору № 120064 від 01.12.2012 року з додатками та всю первинну документацію до нього (видаткові накладні та довіреності).

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Разом з цим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 року у справі № 910/15548/15 за заявою Приватного підприємства Студія "Євакс-Біс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконструкція" про банкрутство, припинено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція"; визнано банкрутом Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція"; відкрито ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором банкрута Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція" арбітражного керуючого Гапоненка Романа Івановича.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Положеннями ч. 2 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює ряд повноважень, зокрема:

- виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута;

- аналізує фінансове становище банкрута;

- пред'являє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості;

- вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

До ліквідатора з дня його призначення переходять права керівника (органів управління) юридичної особи - банкрута (ч. 3 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Позивач зазначає, що з метою отримання повної інформації про фінансову-господарську діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція", ліквідатором було направлено запит до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» щодо надання виписок про рух коштів по відкритих у Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція" протягом останніх трьох років.

Так, відповідно до виписки по рахунку про рух коштів по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція" № 1.980, останнім в період з 23 липня 2013 року по 27 серпня 2013 року перераховано на рахунок Управління механізації Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» грошові кошти в сумі 685 000,00 грн. Зазначені кошти перераховувалися на підставі договору № 120064 від 01.12.2012 року, як оплата за бетон.

Як зазначає позивач, за результатами проведеного аналізу фінансової, господарської, інвестиційної та іншої діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбетонконструкція» серед наявної фінансово-господарської документації ліквідатором не виявлено ні договору № 120064 від 01.12.2012 року, ні жодних інших документів, які б були підставою для перерахування цих коштів.

Позивач також зауважив, що відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань щодо Публічного акціонерного товариства «Мостобуд», відокремленим підрозділом якого являється Управління механізації Публічного акціонерного товариства «Мостобуд», серед видів діяльності за КВЕД, якими займається ПАТ «Мостобуд», немає виробництва бетону чи бетонних розчинів, тоді як, у відповідності до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбетонконструкція», саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецбетонконструкція» спеціалізується на виробництві бетону: код КВЕД 23.61 Виготовлення виробів із бетону для будівництва (основний); код КВЕД 23.63 Виробництво бетонних розчинів, готових для використання.

На твердження позивача, відсутність договору № 120064 від 01.12.2012 року та первинних документів (актів прийому-передачі, накладних чи будь-яких інших документів), які б могли бути підставою для перерахування на рахунок Управління механізації ПАТ «Мостобуд» спірних грошових коштів, вказує на те, що ці кошти перераховані безпідставно, а відсутність документів чи будь-які інших фактичних даних, які б підтверджували реальність здійснення Управлінням механізації ПАТ «Мостобуд» поставок бетону позивачу за договором № 120064 від 01.12.2012 року підтверджує факт того, що бетон Товариству з обмеженою відповідальністю «Спецбетонконструкція» не поставлявся.

В той же час, як зазначено позивачем, навіть якщо і укладався договір № 120064 від 01.12.2012 року, останній не відповідав би вимогам, зазначеним у ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки не був би спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що наявність договірного характеру існуючих між позивачем та відповідачем правовідносин виключає можливість застосування положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, а посилання позивача відносно того, що у відповідача серед видів діяльності за КВЕД, відсутній вид діяльності як виробництво бетону чи бетонних розчинів, що на думку позивача тягне за собою недійсність договору №120064 від 01.12.2012 року є безпідставним. Відповідач зазначив, що позивачем не було надано суду доказів на підтвердження того, що на момент звернення останнього до суду з позовними вимогами існує доведена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору поставки №120064 від 01.12.2012 року недійсним.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

За приписами статті 1212 Цивільного кодексу України, яка встановлює загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З аналізу статті 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що цей вид позадоговірних зобов'язань (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) породжують такі юридичні факти, як набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Необхідною умовою для встановлення того факту, що мало місце зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, є обов'язкова відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Тобто, позивач повинен довести, що мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження спірного майна відповідачем, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним і не підпадає під регулювання ст. 1212 Цивільного кодексу України.

За змістом ч.1 ст. 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, договору або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно (кошти).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.09.2016 року у справі № 6-122цс14.

Крім того, така ж оцінка правовідносин викладена і в висновках Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України, за I півріччя 2013 року, у п. 1 яких вказано, що за змістом положень ст. 1212 ЦК України про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов'язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. А отже, кошти, отримані як оплата за виконання робіт за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Відповідно до положень статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як вже було встановлено судом, постановою Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 року у справі № 910/15548/15 за заявою Приватного підприємства Студія "Євакс-Біс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконструкція" про банкрутство, припинено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція"; визнано банкрутом Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція"; відкрито ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором банкрута Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція" арбітражного керуючого Гапоненка Романа Івановича.

Як стверджує позивач, з метою отримання повної інформації про фінансову-господарську діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція", ліквідатором було направлено запит до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» щодо надання виписок про рух коштів по відкритих у Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція" протягом останніх трьох років.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до виписки по рахунку про рух коштів по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція" № 1.980, позивач в період з 23 липня 2013 року по 27 серпня 2013 року перерахував на рахунок Управління механізації Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» грошові кошти в сумі 685 000,00 грн., як оплата за бетон на підставі договору № 120064 від 01.12.2012 року,.

Позивач зазначає, що за результатами проведеного аналізу фінансової, господарської, інвестиційної та іншої діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбетонконструкція» серед наявної фінансово-господарської документації ліквідатором не виявлено ні договору № 120064 від 01.12.2012 року, ні жодних інших документів, які б були підставою для перерахування цих коштів, тому відсутність договору № 120064 від 01.12.2012 року та первинних документів (актів прийому-передачі, накладних чи будь-яких інших документів), які б могли бути підставою для перерахування на рахунок Управління механізації ПАТ «Мостобуд» грошових коштів в сумі 685 000,00 грн., вказує на те, що ці кошти перераховані безпідставно, а відсутність документів чи будь-які інших фактичних даних, які б підтверджували реальність здійснення Управлінням механізації ПАТ «Мостобуд» поставок бетону позивачу за договором № 120064 від 01.12.2012 року підтверджує факт того, що бетон Товариству з обмеженою відповідальністю «Спецбетонконструкція» не поставлявся.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що наявність договірного характеру існуючих між позивачем та відповідачем правовідносин виключає можливість застосування положень частини першої статті 1212 ЦК України, а посилання позивача відносно того, що у відповідача серед видів діяльності за КВЕД, відсутній вид діяльності як виробництво бетону чи бетонних розчинів, що на думку позивача тягне за собою недійсність договору №120064 від 01.12.2012 року є безпідставним.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконструкція" (покупець) та Управлінням механізації Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" (постачальник) було укладено договір поставки №120064, відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов'язується передати у власність покупця на умовах, у строки та в порядку встановлених даним договором, бетон П4В25 (надалі - товар), в асортименті та кількості згідно видаткових накладних та рахунків - фактур, які є невід'ємною частиною даного договору, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах передбачених даним договором.

Відповідно до п. 2.1. договору поставки, ціна одиниці виміру товару визначається сторонами в специфікації до даного договору, які є його невід'ємною частиною.

У відповідності до специфікації на узгодження ціни товару від 01.12.2012 року, яка є додатком № 1 до договору № 120064 від 01.12.2012 року відповідач мав поставити позивачу наступний асортимент та кількість товару: бетон П4В25 у кількості 72,3 м3, за ціною 881,00 грн. за одиницю; бетон П4В25 у кількості 180,3 м3, за ціною 840,00 грн. за одиницю; бетон П4В25 у кількості 372,4 м3, за ціною 880,00 грн. за одиницю.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору поставки № 120064 від 01.12.2012 року відповідач поставив, а позивач прийняв товар на загальну суму 2 703 399,77 грн., що підтверджується видатковими накладними та довіреностями, а саме: довіреністю №151 від 03.07.2013 р. на отримання матеріальних цінностей, видатковими накладними №№ РН-0000039 від 03.07.2013 р. на суму 57 200,52 грн., РН-0000041 від 04.07.2013 р. на суму 57 200,52 грн., РН-0000042 від 05.07.2013 р. на суму 57 200,52 грн., РН-0000043 від 08.07.2013 р. на суму 48 400,44 грн., РН-0000046 від 11.07.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000047 від 16.07.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000048 від 22.07.2013 р. на суму 88 000,80 грн., РН-0000050 від 26.07.2013 р. на суму 44 000,00 грн., РН-0000051 від 29.07.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000053 від 31.07.2013 р. на суму 65 120,59 грн.; довіреністю №175 від 05.08.2013 р. на отримання матеріальних цінностей, видатковими накладними №№ РН-0000054 від 06.08.2013 р. на суму 88 000,80 грн., РН-0000055 від 12.08.2013 р. на суму 95 920,87грн., РН-0000056 від 16.08.2013 р. на суму 79 200,72грн., РН-0000057 від 21.08.2013 р. на суму 88 880,81 грн., РН-0000058 від 23.08.2013 р. на суму 88 000,80 грн., РН-0000060 від 06.08.2013 р. на суму 56 320,51 грн.; довіреністю №38 від 05.03.2013 р. на отримання матеріальних цінностей, видатковими накладним №№ РН-0000006 від 11.03.2013 р. на суму 88 000,80 грн., РН-0000008 від 18.03.2013 р. на суму 88 000,80 грн., РН-0000009 від 11.03.2013 р. на суму 91 080,83 грн.; довіреністю №55 від 01.04.2013 р. на отримання матеріальних цінностей, видатковими накладними №№ РН-0000011 від 08.04.2013 р. на суму 88 000,80 грн., РН-000001 від 22.04.2013 р. на суму 88 000,80 грн., РН-0000014 від 29.04.2013 р. на суму 122 761,12 грн.; довіреністю №84 від 01.05.2013 на отримання матеріальних цінностей, видатковими накладними №№ РН-0000016 від 14.05.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000018 від 08.04.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000019 від 17.05.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000020 від 22.05.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000021 від 27.05.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000022 від 28.05.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000023 від 29.05.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000024 від 31.05.2013р. на суму 44000,40 грн.; довіреністю №116 від 04.06.2013 р. на отримання матеріальних цінностей, видатковими накладними №№ РН-0000025 від 04.06.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000026 від 05.06.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000027 від 06.06.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000028 від 07.06.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000029 від 12.06.2013 р. на суму 52 800,48 грн., РН-0000030 від 14.06.2013 р. на суму 52 800,48 грн., РН-0000031 від 18.06.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000032 від 21.06.2013 р. на суму 44 000,40 грн., РН-0000033 від 25.06.2013 р. на суму 57 200,52 грн., РН-0000034 від 26.06.2013 р. на суму 57 200,52 грн., РН-0000038 від 27.06.2013 р. на суму 79 640,72 грн.; довіреністю №25/1 від 22.02.2013 р. на отримання матеріальних цінностей, видатковою накладною №РН-0000005 від 28.02.2013 р. на суму 92 456,80 грн.; довіреністю №14 від 04.02.2013 р. на отримання матеріальних цінностей, видатковими накладними №№ РН-0000001 від 12.02.2013 р. на суму 42 000,00 грн., РН-0000003 від 15.02.2013 р. на суму 42 000,00 грн., які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та скріплені печатками підприємств (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи).

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Факт отримання товару позивачем і видаткові накладні, надані відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти заявлених позовних вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у позивача здійснити розрахунки за отриманий товар (п. 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 р.).

Оскільки спірні видаткові накладні мають найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, посилання на договір, штамп позивача та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.

Таким чином, суд дійшов висновку, що виконання зобов'язання між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконструкція" та Публічним акціонерним товариством "Мостобуд" за договором поставки № 120064 від 01.12.2012 року підтверджується підписаними та скріпленими печатками видатковими накладними, які містять найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, посилання на договір, штамп позивача та інші реквізити, тому, вони відповідають вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні 01.11.2016 року судом оглянуто оригінали договору № 120064 від 01.12.2012 року з додатками та всю первинну документацію до нього (видаткові накладні та довіреності).

У відповідності до виписки по рахунку про рух коштів по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецбетонконтрукція" № 1.980, позивачем в період з 23 липня 2013 року по 27 серпня 2013 року здійснювались розрахунки з відповідачем за договором поставки № 120064 від 01.12.2012 року, як оплата за бетон, що спростовує посилання позивача про сплату зазначених коштів без достатніх правових підстав.

За таких обставин, спірні грошові кошти в сумі 685 000,00 грн. не можуть вважатися отриманими відповідачем без достатньої правової підстави в розумінні ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки така сума сплачена позивачем на виконання своїх обов'язків саме за умовами укладеного між сторонами договору поставки № 120064 від 01.12.2012 року.

Таким чином, положення, встановлені в ст. 1212 Цивільного кодексу України, до спірних правовідносин сторін в частині стягнення 685 000, 00 грн. застосуванню не підлягають, оскільки ці грошові кошти набуто відповідачем на підставі договору поставки № 120064 від 01.12.2012 року на достатніх правових підставах. При цьому, позивачем не доведено та документально не підтверджено того факту, що вказана сума набута відповідачем за позадоговірними відносинами.

Враховуючи вищевикладене, перерахування спірних грошових коштів на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки № 120064 від 01.12.2012 року повністю виключає обґрунтованість доводів позивача про отримання цих коштів відповідачем без достатньої правової підстави і можливість застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, доводи позивача, що серед видів діяльності Публічного акціонерного товариства «Мостобуд», відокремленим підрозділом якого являється Управління механізації Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» за КВЕД немає виробництва бетону чи бетонних розчинів не приймаються судом до уваги, з огляду на те, що відповідно до п. 3.1. розділу 3 статуту Публічного акціонерного товариства «Мостобуд», метою діяльності товариства є повне і своєчасне задоволення суспільних потреб у будівництві штучних та складних інженерних споруд, виконання державних замовлень на роботи та послуги відповідно основним напрямкам діяльності Товариства, одержання прибутку, реалізація на його основі економічних і соціальних інтересів акціонерів і трудового колективу товариства.

Відповідно до п. 3.2. розділу 3 статуту Публічного акціонерного товариства «Мостобуд», предметом діяльності товариства є здійснення будь-яких видів діяльності, якщо вони не заборонені законодавством України та відповідають меті, передбаченій статутом товариства, зокрема, виробництво будівельних матеріалів.

Разом з цим, предметом діяльності товариства можуть також бути інші види діяльності, які не заборонені законодавством України (п. 3.4. розділу 3 статуту Публічного акціонерного товариства «Мостобуд»).

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 04.11.2016 року.

Суддя О.С. Комарова