КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2016 р. Справа№ 910/7500/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Фрідман Д.А. (керівник згідно довідки з ЄДРПОУ)

від відповідача 1 - не з'явився

від відповідача 2 - Павленко Н.В. (довіреність б/н від 15.04.2016 р.)

від третьої особи 1 - не з'явився

від третьої особи 2 - Яцько Р.М. (довіреність б/н від 12.05.2016 р.)

від третьої особи 3 - не з'явився

від третьої особи 4 - не з'явився

від третьої особи 5 - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій»

на рішення господарського суду міста Києва від 01.09.2016 р.

у справі №910/7500/16 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій»

до 1) Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк»

2) Публічного акціонерного товариства «Банк професійного фінансування»

третя особа - 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ»

третя особа - 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Експо Веб»

третя особа - 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно Веб»

третя особа - 4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Некстджен фінанс»

третя особа - 5, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Інвест-Кредо»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» та Публічного акціонерного товариства «Банк професійного фінансування» про визнання недійсним з моменту укладення договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, який було укладено 12.09.2014 р. між Приватним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» та Приватним акціонерним товариством «Банк професійного фінансування».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.04.2016 р. залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ТОВ «Експо Веб».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.07.2016 р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб 3,4,5, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ТОВ «Техно Веб»; ТОВ «Фінансова компанія «Некстджен фінанс»; ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо».

В ході розгляду даної справи в суді першої інстанції позивачем була подана заява про зміну предмета позову, відповідно до якої позивач просив суд: визнати відсутнім у ПАТ «Міський комерційний банк» право іпотеки за договором іпотеки №886/980-ЮО/1 від 03.10.2012 р.; визнати іпотеку яка виникла на підставі договору іпотеки №886/980-ЮО/1 від 03.10.2012 р., укладеного між ПАТ «Міський комерційний банк» та ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», посвідченим приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстрованим за №13587, припиненою з 27.08.2014 р.; визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення прав за договором іпотеки, який було укладено 12.09.2014 р. між ПАТ «Міський комерційний банк» та ПАТ «Банк професійного фінансування» та посвідчено приватним нотаріусом КМНО Зима Н.Ф., зареєстрований за №1834.

Заява позивача про зміну предмету позову була прийнята судом до розгляду в частині вимог про визнання недійсним з моменту укладення договору про відступлення прав за договором іпотеки, який було укладено 12.09.2014 р. між ПАТ «Міський комерційний банк» та ПАТ «Банк професійного фінансування» та посвідчено приватним нотаріусом КМНО Зима Н.Ф., зареєстрований за №1834. В іншій частині вказана заява не прийнята судом до розгляду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.09.2016 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти до розгляду заяву про зміну позовних вимог від 05.07.2016 р., скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник третьої особи 2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представники відповідача 1 та третіх осіб 1, 3, 4, 5 в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників відповідача 1 та третіх осіб 1, 3, 4, 5.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 19.10.2016 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача 1 та третіх осіб 1, 3, 4, 5 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача 2 та третьої особи 2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

03.10.2012 р. між ПАТ «Міський комерційний банк» (банк) та ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» (позичальник) було укладено кредитний договір №886/980-ЮО (основний договір), за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням і погашати заборгованість зі сплати прострочених процентів за користування кредитом, комісій, простроченої заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, строкової заборгованості по кредиту, штрафних санкцій, інших платежів перед банком відповідно до умов цього договору.

03.10.2012 р. між ПАТ «Міський комерційний банк» (іпотекодержатель) та ПАТ «Лізинг інформаційних технологій» (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки №886/980-ЮО/І, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та договори про внесення змін №1 від 16.09.2013 р. та №2 від 18.09.2013 р., відповідно до умов яких цим договором забезпечується належне виконання позичальником (ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ») вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору №886/980-ЮО від 03.10.2012 р., укладеного між позичальником (ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ») та іпотекодержателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, в т.ч. щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів, комісій та інших умов (п. 1.1).

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору, іпотекодавець передає в іпотеку належне йому на праві власності наступне нерухоме майно: нежилі приміщення з №1 по №17 (групи приміщень №319) (в літ. А), загальною площею 289,90 кв.м., що розташовані за адресою: м. Київ, проспект Оболонський, будинок №28, реєстраційний номер майна: 37049723.

26.08.2014 р. між ПАТ «Міський комерційний банк» та ПАТ «Банк професійного фінансування» укладено договір відступлення права вимоги №1/2014, згідно умов якого відповідачем 1 було передано відповідачу 2 права вимоги за кредитними договорами з позичальниками ПАТ «Міський комерційний банк» (згідно Додатка №1 до договору), в тому числі за кредитним договором №886/980-ЮО від 03.10.2012 р., укладеним між ПАТ «Міський комерційний банк» та ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ».

Відповідно до п. 1.2. договору про відступлення права вимоги №1/2014 від 26.08.2014 р., за цим договором новий кредитор (відповідач 2) одержує право (замість первісного кредитора) (відповідач 1) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором.

Права, що переходять до нового кредитора за основним договором у зв'язку з даною передачею (відступленням) права вимоги (надалі за текстом - Право вимоги): новий кредитор набуває усі права наявних вимог за основним договором, що є дійсними на дату укладання цього договору, включаючи, але не обмежуючись, право вимоги до боржника щодо сплати суми основного боргу за кредитом; права вимоги до боржника щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу за кредитом; а також право вимоги до боржника щодо сплати штрафних санкцій (неустойки); новий кредитор набуває усі права майбутніх вимог за основним договором, що є дійсними на дату укладання цього договору, включаючи, але не обмежуючись, право вимоги до боржника щодо сплати суми основного боргу за кредитом; права вимоги до боржника щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу за кредитом; а також право вимоги до боржника щодо сплати штрафних санкцій, неустойки, відшкодування збитків, та інших платежів за основним договором.

Відповідно до п. 1.4 договору про відступлення права вимоги №1/2014 від 26.08.2014 р., передача права вимоги підтверджується підписанням цього договору. Право власності на право вимоги переходить до нового кредитора з моменту укладання цього договору.

Отже, на підставі договору про відступлення права вимоги №1/2014 від 26.08.2014 р. право вимоги за кредитним договором №886/980-ЮО від 03.10.2012 р., укладеним між ПАТ «Міський комерційний банк» та ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» перейшло до ПАТ «Банк професійного фінансування».

12.09.2014 р. між ПАТ «Міський комерційний банк» та ПАТ «Банк професійного фінансування» було укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки (оспорюваний договір), який укладений у зв'язку з укладенням між цедентом (ПАТ «Міський комерційний банк») та цесіонарієм (ПАТ «Банк професійного фінансування») договору відступлення права вимоги №1/2014 від 26.08.2014 р. за кредитним договором №886/980-ЮО від 03.10.2012 р., уклали цей договір відступлення прав за договором іпотеки №886/980-ЮО/І від 03.10.2012 р., що укладений між ПАТ «Міський комерційний банк» та ПАТ «Лізинг інформаційних технологій», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 03.10.2012 р. та зареєстрований в реєстрі за №13587, включаючи всі зміни та додаткові угоди до нього (договір іпотеки) про наступне: цедент передає, а цесіонарій приймає всі права за договором іпотеки, що укладений в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» за кредитним договором №886/980-ЮО від 03.10.2012 р., включаючи всі зміни та додаткові угоди до нього.

Пунктом 1.2 договору про відступлення прав за договором іпотеки від 12.09.2014 р. визначено, що відступлення прав за договором іпотеки, здійснюється в повному обсязі та на умовах, які існують на момент передачі права вимоги, в тому числі: всі права вимагати належного та своєчасного дотримання, здійснення та виконання іпотекодавцем всіх його зобов'язань за договором іпотеки, стороною якого він виступає; право одержати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до умов договору іпотеки; всі права на грошові суми, які підлягають одержанню за договором іпотеки від іпотекодавця як компенсація або відшкодування збитків; будь-які інші права, що існують та/або можуть виникнути в майбутньому на підставі договору іпотеки.

Відповідно до п. 2.1 оспорюваного договору, права іпотекодержателя за договором іпотеки переходять до цесіонарія одночасно з набуттям чинності цим договором.

Відповідно до п. 8.1 договору про відступлення прав за договором іпотеки від 12.09.2014 р., цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення їх підписів печатками та нотаріального посвідчення.

Отже, укладений 12.09.2014 р. між ПАТ «Міський комерційний банк» та ПАТ «Банк професійного фінансування» договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, який було нотаріально посвідчено 12.09.2014 р. та зареєстровано в реєстрі за №1834, в силу вимог ст. 513 та ч. 3 ст. 640 ЦК України, а також ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення, тобто з 12.09.2014 р. та відповідно набув чинності.

Таким чином, відповідно до укладеного договору про відступлення прав за договором іпотеки від 12.09.2014 р. ПАТ «Банк професійного фінансування» став новим іпотекодержателем за договором іпотеки, що укладений в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №886/980-ЮО від 03.10.2012 р.

В обгрунтування своїх позовних вимог, позивач стверджує, що договір про відступлення прав за договором іпотеки від 12.09.2014 р. слід визнати недійсним, оскільки при укладанні договору про відступлення прав за договором іпотеки, сторони оспорюваного договору, в порушення вимог ст. 24 Закону України «Про іпотеку», здійснили заміну іпотекодержателя без одночасної заміни відступлення прав за основним зобов'язанням, чим порушили врегульований законом порядок заміни іпотекодержателя.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Можливість зміни кредитора у зобов'язанні на іншу особу передбачена статтею 512 ЦК України. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 вказаної статті, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Однак зобов'язання по сплаті коштів за виконані роботи нерозривно не пов'язані з особою кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника, оскільки не погіршує становище останнього та не зачіпає його інтересів. Тобто заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов'язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання, не має істотного значення для боржника, адже внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов'язанні, а не заміна сторони в договорі, а відтак первісний кредитор продовжує залишатися зобов'язаною особою за основним договором за відсутності доказів переведення боргу.

Згідно ч. 1 ст. 518 ЦК України, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, обов'язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб'єктивного права (охоронюваного інтересу) - об'єкту судового захисту, порушення у зв'язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Отже, відступлення права вимоги за іпотечним договором не може відбутися раніше відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Проте, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки може укладатися як в той самий день, що й за основним зобов'язанням, так і через певний проміжок часу.

Законодавством не визначено, протягом якого часу після укладення договору відступлення права вимоги за основним зобов'язанням може бути укладено договір про уступку права вимоги за договором іпотеки.

Разом з тим, п. 2.1.7. договору іпотеки визначено, що з відступленням (уступкою) права вимоги за кредитним договором іпотекодержатель вправі одночасно відступити права вимоги за цим договором без згоди іпотекодавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.

Матеріали справи містять повідомлення №36/1100 від 10.11.2014 р. та №36/1101 від 10.11.2014 р. про порушення основного зобов'язання, що адресовані новим кредитором (ПАТ «Банк професійного фінансування») як позичальнику так і іпотекодавцю (позивачу).

У вказаних повідомленнях ПАТ «Банк професійного фінансування» повідомляв про укладення договору відступлення права вимоги №1/2014 від 26.08.2014 р. та договору про відступлення прав за договором іпотеки від 12.09.2014 р., відповідно до яких права та обов'язки кредитора за кредитним договором, іпотекодержателя за договором іпотеки передані ПАТ «Банк професійного фінансування». Згідно вказаних повідомлень новий кредитор вимагав погашення наявної заборгованості протягом тридцятиденного строку з моменту отримання повідомлення.

Вказане повідомлення про порушення основного зобов'язання №36/1101 від 10.11.2014 р., відправлене 12.11.2014 р. та отримане позичальником 17.11.2014 р., про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Також, в матеріалах справи міститься повідомлення про порушення основного зобов'язання за вих. №971 від 04.06.2015 р. надіслане новим кредитором ПАТ «Лізинг інформаційних технологій», в якому ПАТ «Банк професійного фінансування» повідомляв іпотекодавця про укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки та вимагав погашення заборгованості за кредитом. Вказане повідомлення отримане іпотекодавцем (позивачем) 11.06.2015 р., про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

В будь-якому випадку, підставою для визнання договору недійсним є недодержання стороною чи сторонами вимог закону в момент укладення договору, тому навіть невиконання обов'язку щодо повідомлення боржника не є підставою для визнання договору недійсним, зважаючи на те, що невиконання такого обов'язку є дією, яка слідує після укладення зазначеного вище договору (рішення Верховного Суду України від 07.04.2010 р. у справі №6-4322св10). Отже, в силу вимог ст.ст. 514, 516 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про іпотеку», неповідомлення про заміну кредитора може мати наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов'язання не новому, а колишньому кредитору, що спростовує твердження позивача про зворотне.

З аналізу наведених норм вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника.

Слід зазначити, що позивачем належним чином не обґрунтовано та не доведено суду того, яким чином укладення спірного договору порушило права та законні інтереси позивача.

Як вбачається зі змісту спірного договору, на момент його укладення останній не суперечив чинному законодавству та моральним засадам суспільства, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необгрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується заяви позивача про зміну предмету позову, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та приймає до розгляду вимоги позивача про: визнання відсутнім у ПАТ «Міський комерційний банк» права іпотеки за договором іпотеки №886/980-ЮО/1 від 03.10.2012 р. та визнання іпотеки, яка виникла на підставі договору іпотеки №886/980-ЮО/1 від 03.10.2012 р., укладеного між ПАТ «Міський комерційний банк» та ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», посвідченим приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстрованим за №13587, припиненою з 27.08.2014 р., оскільки зазначені вимоги не були заявлені в позовній заяві від 12.04.2016 р., фактично це нові вимоги, а відтак вказані вимоги при прийнятті їх до розгляду будуть змінювати одночасно і підстави і предмет позову, що є недопустимим.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 01.09.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 01.09.2016 р. у справі №910/7500/16 залишити без змін.

Справу №910/7500/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець