КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2016 р. Справа№ 910/10453/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2, довіреність № б/н від 24.05.2016;

від першого відповідача - Старжинська Т.Ю., довіреність № 80 від 19.10.2016;

від другого відповідача - представник не прибув;

від третіх осіб - представники не прибули,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду міста Києва від 02.08.2016 у справі № 910/10453/16 (суддя Отрош І.М.) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Фідобанк" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вендор", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - приватного підприємства "РИТОН-ПРОМ" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанс" про визнання договору недійсним в частині.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Фідобанк" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вендор" про визнання договору недійсним в частині.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.08.2016 у справі №910/10453/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При ухваленні даного рішення суд, дійшовши висновку про відсутність підстав для визнання недійсним в частині договору про відступлення права вимоги № 3, відмовив у задоволенні позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 02.08.2016 у справі №910/10453/16 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається, зокрема, на те, що у зв'язку з розірванням в судовому порядку кредитного договору №105-г/06 від 15.12.2006, зобов'язання сторін припинилися, а отже, заміна кредитора у такому випадку, на думку апелянта, неможлива.

Також, апелянт вказує на неповідомлення боржника щодо відступлення права вимоги.

Крім цього, апелянт, обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що заміна кредитора у зобов'язанні повинна оформлюватись окремою додатковою угодою, як до кредитного договору, так і до договорів поруки, чого у даному випадку дотримано не було.

До того ж скаржник зазначає, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014 є договором факторингу, який було вчинено другим відповідачем без відповідної ліцензії.

Окрім наведеного апелянт посилається на те, що даний договір укладено без затвердження Загальними зборами другого відповідача.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 07.11.2016 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник першого відповідача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Другий відповідач та треті особи правом на участь представників в даному судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином; ухвали суду відправлялися вказаним особам за адресами їх офіційного місцезнаходження.

Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми в даному судовому засіданні від другого відповідача та третіх осіб до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка другого відповідача та третіх осіб не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення другого відповідача та третіх осіб, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09 (т.1, а.с. 179-181) за позовом Акціонерного банку "Факторіал-Банк" в особі Територіального управління акціонерного банку "Факторіал-Банк" у м. Запоріжжя до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та приватного підприємства "РИТОН-ПРОМ" про стягнення суми заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06 від 15.12.2006, позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, а саме: розірвано договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06, стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та приватного підприємства "РИТОН-ПРОМ" заборгованість за зазначеним договором у розмірі 260456,69 грн., витрати пов'язані зі сплатою державного мита в розмірі 2604,56 грн. та витрати пов'язані з інформаційно - технічним забезпеченням судового процесу в розмірі 30,00 грн.

Так, вказаним заочним рішенням встановлено, зокрема, наступне.

Між АБ "Факторіал-Банк" в особі Територіального управління акціонерного банку "Факторіал-Банк" у м. Запоріжжі та ОСОБА_4 15.12.2006 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №105- г/06.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту 15.12.2006 було укладено договір поруки №105-г/06/04 з ОСОБА_5 та договір поруки №105-г/06/03 з приватним підприємством "РИТОН-ПРОМ", на підставі яких поручителі зобов'язалися солідарно в повному обсязі відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальником, за договором кредиту.

Відповідно до наданого договору та розрахунків, заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №105- г/06 від 15.12.2006 становить 260456,69 грн.

Постановою господарського суду Запорізької області від 28.09.2011 у справі №26/5009/5608/11 фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Плецьку Юлію Вікторівну.

Протягом встановленого Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", строку із поточними кредиторськими вимогами до банкрута у розмірі 263091,25 грн. звернулось публічне акціонерне товариство "СЕБ Банк" (заява №02-08/679 від 26.10.2011, копія заяви долучена до позову).

Заява публічного акціонерного товариства "СЕБ Банк" була обґрунтована тим, що Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09 присуджено до стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та приватного підприємства "РИТОН-ПРОМ" заборгованості у розмірі 260456,69 грн., витрат, пов'язаних зі сплатою державного мита в розмірі 2604,56 грн. та витрат, пов'язаних з інформаційно - технічним забезпеченням судового процесу в розмірі 30,00 грн.

Також, у вказаній заяві було вказано, що у зв'язку з реорганізацією, Акціонерний банк "Факторіал-Банк" було приєднано до відкритого акціонерного товариства "СЕБ Банк", який став правонаступником всіх прав та обов'язків Акціонерного банку "Факторіал-Банк", в тому числі за кредитним договором та за вказаними договорами забезпечення.

Вимоги публічного акціонерного товариства "СЕБ Банк" були визнанні в повному обсязі у розмірі 263091,25 грн. та включені до реєстру вимог кредиторів банкрута, що підтверджується повідомленням ліквідатора банкрута №25/11-4 від 25.11.2011 (копія повідомлення долучена до позову).

Відповідно до ст. 1.1 Розділу 1 нової редакції Статуту публічного акціонерного товариства "Фідобанк", зареєстрованої 30 грудня 2013 року, ПАТ "Фідобанк" є юридичною особою, створеною внаслідок зміни найменування ПАТ "СЕБ Банк" та є правонаступником всіх прав та обов'язків ПАТ "СЕБ Банк", ВАТ "СЕБ Банк", АБ АЖІО", АБ "Факторіал-Банк", АБ "Приват-Ексел", АКБ "Престиж", ВАТ "Ерсте Банк", ПАТ "Ерсте Банк" та публічного акціонерного товариства "Фідокомбанк".

Вказані обставини встановлено ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2015 у справі №2-764/09 (провадження №6/331/210/15) при розгляді заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова Компанія "Глобал Фінанс" про заміну сторони виконавчого провадження.

Між публічним акціонерним товариством "Фідобанк" (первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вендор" (новий кредитор) 30.07.2014 було укладено договір про відступлення права вимоги № 3, у відповідності до якого було відступлено права вимоги за кредитними зобов'язаннями Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 перед публічним акціонерним товариством "Фідобанк" за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006 (відповідно до додатку 1 до договору - реєстру прав вимоги №1).

Так, згідно з п. 2.1 договору та з урахуванням додатку 1 до договору - реєстру прав вимоги №1 первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржника за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006 у розмірі 299445,72 грн., а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором.

Розмір заборгованостей боржників, права вимоги до яких відступається згідно з цим договором, складає 190562450,22 грн., в тому числі, комісія 12090561,81 грн. (п. 2.6. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014).

Загальний розмір заборгованостей боржників, права вимоги до яких відступається за цим договором, складає 190562450,22 грн. згідно з реєстром прав вимоги, який складається сторонами в паперовому та електронному вигляді (на електронному носії (електронному накопичувачі даних, комакт-диску - у форматі xls) за формою, що наведена у додатку №1 до цього договору. Реєстр прав вимоги на паперовому носії з основною інформацією за кредитними договорами та/або іншими договорами банківських послуг підписується уповноваженими представниками сторін і скріплюється печатками сторін і є невід'ємною частиною цього договору (п. 2.7. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014).

За змістом п.п. 3.1.1., 3.1.3. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, права вимоги відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед первісним кредитором на дату укладення цього договору. Право вимоги переходить до нового кредитора з моменту укладення акту приймання-передачі прав вимоги, але в будь-якому разі не раніше моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор набуває права кредитора по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей за кредитними договорами та/або іншими договорами про надання банківських послуг та їх зобов'язань за договорами забезпечення, а також по відношенню до поручителів, майнових поручителів стосовно їх зобов'язань за договорами забезпечення. Разом з правами вимоги новому кредитору переходять всі інші пов'язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Як передбачено п. 4.1. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, ціна договору складає 143684907,58 грн.

Новий кредитор зобов'язаний сплатити первісному кредитору ціну договору шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договору, на рахунок первісного кредитора №0001 протягом 5 робочих днів з дня укладення сторонами цього договору (п. 4.2. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014).

Згідно з п. 10.1. договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Між первісним кредитором та новим кредитором 30.07.2014 складено Акт приймання-передачі прав вимоги за договором про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014.

В подальшому між товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вендор" (первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанс" (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги № 9, у відповідності до якого було відступлено права вимоги за кредитними зобов'язаннями позивача, а також всі інші пов'язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Вказані обставини встановлено ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2015 у справі №2-764/09 (провадження №6/331/210/15) при розгляді заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова Компанія "Глобал Фінанс" про заміну сторони виконавчого провадження.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 12.10.2015 у справі №26/5009/5608/11 про визнання банкрутом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 замінено кредитора ПАТ "Фідобанк" на правонаступника ТОВ "Факторингова компанія "Глобал Фінанс" (копія ухвали долучена до позову).

Позивач, вважаючи, що договір про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, суперечить нормам чинного законодавства, звернувся до суду із позовом про визнання вказаного договору в частині недійсним.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні вказаної вимоги.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з наведеним висновком, з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

В обґрунтування позовних вимог та апеляційної скарги позивач посилається, зокрема, на те, що у зв'язку з розірванням в судовому порядку кредитного договору №105-г/06 від 15.12.2006, зобов'язання сторін припинилися, а отже, заміна кредитора у такому випадку, на думку позивача, неможлива.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09 встановлено наявність зобов'язання ФОП ОСОБА_4 зі сплати заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06, яке не було припинене в порядку, встановленому нормами Цивільного кодексу України (ст.ст. 598-609 Цивільного кодексу України), зокрема, за наслідками виконання, проведеного належним чином.

За таких обставин, розірвання договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06 від 15.12.2006 унеможливлює виникнення на його підставі нових зобов'язань сторін у майбутньому (з моменту розірвання договору), натомість ті зобов'язання, що виникли до моменту розірвання договору, в силу ст. 526 Цивільного кодексу України, мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на вищенаведене, за відсутності доказів припинення на момент укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги зобов'язання, що виникло на підставі договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 105-г/06, підстави вважати, що таке зобов'язання було припиненим станом на час укладення договору №3 відсутні.

Отже, доводи апелянта в наведеній частині підлягають відхиленню.

Позивач, також як на підставу визнання оскаржуваного договору в частині недійсним, посилається на те, що сума відступленої вимоги до нього, визначена у оскаржуваному договорі, є більшою аніж сума присуджена до стягнення Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09.

Вказані обставини не можуть бути підставою для задоволення позову, з огляду на наступне.

Як вже було зазначено, загальна сума, присуджена до стягнення Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2009 у цивільній справі № 2-764/09, складає 263 091, 25 грн.

Згідно з п. 2.1 договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014 з урахуванням додатку 1 до договору - реєстру прав вимоги №1, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржника за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006 у розмірі 299445,72 грн.

Відповідно до пояснень першого відповідача, ціна переданого права вимоги була вказана із врахуванням відповідних нарахувань у зв'язку з невиконанням позивачем зобов'язання зі сплати заборгованості за кредитним договором № 105-г/06 від 15.12.2006.

Згідно зі статтею 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги.

Отже, у випадку передачі новому кредитору частково (на частину суми) недійсної вимоги, це не є підставою для визнання договору недійсним, а лише є підставою для відповідальності первісного кредитора перед новим кредитором за передачу частково недійсної вимоги.

Також, не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору в частині недійсним доводи про неповідомлення боржника щодо відступлення права вимоги.

За змістом ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За таких обставин, оскільки умови договору про надання відновлювальної кредитної лінії №105-г/06 від 15.12.2006 не містять обмежень щодо обов'язкової наявності згоди боржника на заміну кредитора на підставі ст. 512 Цивільного кодексу України, така заміна за загальним правилом, встановленим ст. 516 Цивільного кодексу України, здійснюється без згоди боржника.

При цьому, у разі не повідомлення боржника про відступлення новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків у вигляді виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові, що вважається належним.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, у частині другій статті 517 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги також зазначає, що заміна кредитора у зобов'язанні повинна оформлюватись окремою додатковою угодою, як до кредитного договору, так і до договорів поруки, чого у даному випадку дотримано не було.

Вказані доводи апеляційним судом відхиляються, оскільки заміна кредитора у зобов'язанні не є зміною умов основного договору та договорів забезпечення в розумінні цивільного законодавства, оскільки власне саме зобов'язання, залишається незмінним, натомість замінюється сторона у зобов'язанні, яка з моменту переходу до неї прав кредитора (новий кредитор) має право вимагати виконання саме їй вказаного зобов'язання.

Відступлення права вимоги оформлюється окремою угодою та з огляду на вищевикладене не потребує укладення додаткових угод ані до кредитного договору, ані до договорів забезпечення.

Таким чином, вказані доводи апелянта є також необґрунтованими.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги №3 від 30.07.2014 є договором факторингу, який було вчинено другим відповідачем без відповідної ліцензії.

Оскаржуваний договір містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Зокрема, договором передбачено, що грошова вимога до боржника відступається первісним кредитором новому кредитору, за що останній в свою чергу зобов'язується сплатити грошові кошти первісному кредитору.

Отже, за умовами договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).

Правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 Цивільного кодексу України.

Так, частиною першою статті 1077 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 Цивільного кодексу України).

При цьому, плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається, що і має місце у оскаржуваному договорі.

Щодо суб'єктного складу таких правовідносин частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Зокрема, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За пуктом 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

У частині першій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ.

За змістом розділу ХІ Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 28.08.2003 № 41 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 28.11.2013 №4368) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 вересня 2003 р. за № 797/8118, після отримання Свідоцтва та додатка до нього фінансова компанія має право надавати виключно ті фінансові послуги, які зазначені в додатку до Свідоцтва та надання яких не потребує отримання відповідного дозволу/ліцензії.

Відповідно до свідоцтва Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № ФК 457 від 21.01.2014, на підставі розпорядження комісії №134 від 21.01.2014 товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вендор" зареєстровано як фінансову установу.

Відповідно до додатка до свідоцтва №457 серія ФК, товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вендор" має право здійснювати без отримання ліцензій/дозволів фінансові послуги факторингу.

З огляду на вищенаведене, доводи позивача щодо відсутності у другого відповідача відповідної ліцензії необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу відхиляються за необґрунтованістю.

Також, як на підставу недійсності договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014 позивач посилається на те, що даний договір укладено без затвердження Загальними зборами другого відповідача.

Як зазначено у п. 3.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року № 11, відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому, якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

З огляду на викладене, вказані доводи апелянта відхиляються судом.

За наведених обставин, відсутні підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Щодо поданої другим відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Так, з урахуванням встановлених обставин необґрунтованості вимог позивача про визнання недійсним в частині договору про відступлення права вимоги №3, відсутні підстави для застосування строку позовної давності, про що заявлено другим відповідачем у справі.

Вказана позиція викладена, зокрема, у п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", де вказано, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Окрім наведеного, колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції щодо підсудності даного спору господарському суду міста Києва.

Постановою господарського суду Запорізької області від 28.09.2011 у справі №26/5009/5608/11 Фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 (позивач) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Плецьку Юлію Вікторівну.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" № 4212-VI від 22.12.2011, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до приписів п. 7 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи, господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

При цьому, положеннями ст. 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Справа про банкрутство Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 перебуває в провадженні Господарського суду Запорізької області (справа №26/5009/5608/11), однак спір у даній справі (№910/10453/16) підсудний Господарському суду міста Києва (ст. 15 Господарського процесуального кодексу України) з тих підстав, що норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. 16 Господарського процесуального кодексу України встановлюють виключну підсудність справ у спорах про визнання правочинів недійсними, укладених самим боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, а тому, враховуючи, що позивач не є стороною оспорюваного ним договору про відступлення права вимоги № 3 від 30.07.2014, підсудність даного спору визначається за правилом ст. 15 Господарського процесуального кодексу України (територіальна підсудність справ господарському суду).

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги судом відмовляється, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 02.08.2016 у справі № 910/10453/16 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №910/10453/16 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко