КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2016 р. Справа№ 910/8744/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: Шикута О.В., Марченко О.С.;

відповідача: Багрій В.І.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тотал Флюід

Менеджмент" та Підприємства з іноземною інвестицією

у формі товариства з обмеженою відповідальністю

"Катех-електро"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 26.07.2016р.

у справі №910/8744/16 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тотал Флюід

Менеджмент"

до Підприємства з іноземною інвестицією у формі Товариства з

обмеженою відповідальністю "Катех-електро"

про стягнення 373 510,15 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тотал Флюід Менеджмент" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Підприємства з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Катех-електро" (далі - відповідач) заборгованості за договором поставки №1/28-07-15 від 28.07.2015р. у загальній сумі 373 510,15 грн. (з них: 280 000,00 грн. - основний борг, 73 485,70 грн. - пеня, 14 735,00 грн. - інфляційні втрати, 5 289,45 грн. - 3% річних), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем з оплати вартості поставленого товару.

Відповідач у відзиві на позов зазначав про те, що ним було перераховано на користь позивача більшу суму, ніж вказано в позовній заяві, а саме не 95 000,00 грн., а 174 080,08 грн. Різниця між фактично перерахованими відповідачем коштами, та сумою сплачених коштів, про яку зазначає позивач, становить 79 080,08 грн. Відповідач просив суд відмовити позивачу в стягненні 79 080,08 грн. основного боргу та повністю відмовити позивачу у стягненні інфляційних втрат, 3% річних та пені. Окрім того, відповідач просив суд відстрочити виконання рішення у даній справі до 31.12.2016р., посилаючись на скрутне матеріальне становище підприємства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2016р. у справі №910/8744/16 позов було задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 200 919,92 грн. заборгованості, 63 654,42 грн. пені, 4 355,29 грн. 3% річних, 8 844,09 грн. інфляційних втрат та 4 161,80 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено. Окрім того, відмовлено в задоволенні заяви відповідача про відстрочення виконання рішення до 31.12.2016р.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016р. у справі №910/8744/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач зазначав наступне:

- поставка товару за укладеним між сторонами Договором здійснювалася партіями відповідно до видаткових накладних на підставі Специфікацій, узгоджених Сторонами;

- предметом розгляду у даній справі є стягнення заборгованості за поставлений товар відповідно до накладної №ПКН+У015869 від 05.10.2015р. та Специфікації №02/10/2015 від 02.10.2015p., а також пені, 3% річних та інфляційних втрат за порушення зобов'язання по оплаті цього товару;

- залишок заборгованості за товар, поставлений по накладній №ПКН+У015869 від 05.10.2015р., в сумі 280 000,00 грн. відповідачем не сплачений;

- станом на 30.11.2015р. існувала дебіторська заборгованість ві дповідача по двом накладним від 06.08.2015р. та від 05.10.2015 р., в бухгалтерському обліку позивача погашення дебіторської заборгованості відповідача здійснювалось в порядку черговості поставок. Отже, сумою 79 080,08 грн. був по гашений залишок заборгованості по накладній №ПКН+У014921 від 06.08.2015р., а 20 000,00 грн. віднесено на оплату заборгованості за товар, поставлений по накладній №ПКН+У015869 від 05.10.2015р., що було враховано позивачем у позовній заяві;

- в рішенні суду зазначено, що відзив відповідача був наданий до суду 26.07.2015 p., a на адресу позивача відзив не надходив зовсім, у зв'язку з чим позивач був позбавлений права на ознайомлення з відзивом та надання пояснень і заперечень на відзив відповідача. Тобто, при винесенні рішення від 26.07.2016р. у справі №910/8744/16 судом були порушені процесуальні норми щодо рівності змагальності сторін та рівності процесуальних прав сторін, а також права позивача, встановлені ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 13.10.2016р.

Відповідач також звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016р. у справі №910/8744/16 та прийняти нове рішення, яким залишити позов без розгляду.

Вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача обґрунтовані наступним:

- нез'явлення в судове засідання представника позивача перешкодило вирішенню даного спору, оскільки: відповідач направив відзив на позовну заяву, а позивач не висловив свою позицію щодо доводів відповідача, які зазначені у відзиві; позивач не висловив свою позицію щодо відстрочення виконання оскаржуваного рішення до 31.12.2016р. Наведене свідчить про наявність підстав для того, щоб позов був залишений без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, проте суд першої інстанції цього не зробив, що, на думку відповідача, призвело до прийняття незаконного судового рішення;

- суд безпідставно відмовив позивачу у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення до 31.12.2016р. Суд першої інстанції частково виконав вимоги ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України, зазначивши та оцінивши в оскаржуваному рішенні докази відповідача стосовно відстрочення виконання оскаржуваного рішення. Зокрема, суд першої інстанції вказав, що при вирішенні даного питання, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Проте, відмовляючи в розстрочці виконання рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що фінансовий стан відповідача не дозволяє йому виконати судове рішення у цій справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 13.10.2016р.

21.09.2016р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках відповідача в межах суми у розмірі 385 272,72 грн. (з них: 280 000,00 грн. - основний борг, 73 485,70 грн. - пеня, 14 735,00 грн. - інфляційні втрати, 5 289,45 грн. - 3% річних, 11 765,57 грн. - судовий збір).

12.10.2016р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив, в якому він зазначав про безпідставність доводів апеляційної скарги позивача, просив суд залишити скаргу позивача без задоволення, натомість апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

13.10.2016р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про стягнення з відповідача витрат за послуги адвоката у сумі 10 450,00 грн., включено їх до судових витрат у даній справі, а також клопотання про долучення до матеріалів справи копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №3617 від 20.10.2010р.

В судове засідання 13.10.2016р. з'явилися лише представники позивача. Представник відповідача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 13.10.2016р. представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду справи відповідно до ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2016р., на підставі ст. ст. 69, 77, 102 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги позивача та відповідача були об'єднані в одне провадження; строк розгляду апеляційної скарги було продовжено на 15 днів; розгляд справи відкладено на 03.11.2016р.

27.10.2016р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи копії свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю Дучала О.Ф. та копії наказу від 05.10.2016р. про доручення помічнику адвоката Шикуті О.В. вести судову справу №910/8744/16 з оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016р. у справі №810/8744/16 в Київському апеляційному господарському суді.

Вказані документи були залучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 03.11.2016р. представники позивача підтримали раніше подане клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках відповідача в межах суми у розмірі 385 272,72 грн. (з них: 280 000,00 грн. - основний борг, 73 485,70 грн. - пеня, 14 735,00 грн. - інфляційні втрати, 5 289,45 грн. - 3% річних, 11 765,57 грн. - судовий збір), просили суд задовольнити вказане клопотання, посилаючись на те, що відповідач не має наміру погашати заборгованість перед позивачем, а тому може відчужити належне йому майно, в тому числі грошові кошти, що в свою чергу унеможливить або ускладнить виконання судового рішення у даній справі.

В судовому засіданні 03.11.2016р. представник відповідача заперечував проти клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову, посилаючись на його необґрунтованість та непідтвердженість належними доказами.

Колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову, з огляду на наступне.

Підстави забезпечення позову наведені в ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Перелік заходів до забезпечення позову вказаний в ст. 67 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до абзацу 1 частини 1 якої позов забезпечується накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії (аналогічну правову позицію наведено в постанові пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову").

Колегією суддів враховано, що господарські суди, вживаючи заходи до забезпечення позову, зобов'язані точно вказати, які саме дії забороняється вчиняти відповідачу та іншим особам. Заходами до забезпечення позову не повинна блокуватися господарська діяльність товариства, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов'язані з предметом спору.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення прав та охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається із заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, остання не містить жодних доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій щодо розпродажу свого майна чи виведення грошових коштів з банківських рахунків.

Фактично доводи заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову є лише припущеннями позивача, які не підтверджені належними доказами, а тому вони не можуть слугувати підставою для забезпечення позову і заява про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні 03.11.2016р. представники позивача підтримали апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тотал Флюід Менеджмент", просили суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016р. у справі №910/8744/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечували, просили суд в задоволенні цієї скарги відмовити.

В судовому засіданні 03.11.2016р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу Підприємства з іноземною інвестицією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Катех-електро", просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016р. у справі №910/8744/16 та прийняти нове рішення, яким залишити позов без розгляду. Проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд в задоволенні скарги позивача відмовити.

В судовому засіданні 03.11.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

28.07.2015р. між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, було укладено договір поставки №1/28-07-15 (далі - Договір поставки) (том справи - 1, аркуші справи - 14-17).

За умовами Договору поставки (п.п.1.1) постачальник зобов'язується передавати у власність покупцю, а покупець приймати та оплачувати товар в найменуванні, кількості і ціні згідно специфікацій, які після їх підписання сторонами стають невід'ємними частинами даного договору.

Умови поставки і прийомки товару погоджені сторонами в розділі 2 Договору поставки, згідно з п.п.2.1, 2.2, 2.6, 2.7 якого умови поставки товару відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс", місце передачі товару додатково узгоджуються між сторонами та зазначаються у специфікаціях. Строк поставки товару зазначається у специфікаціях. Дата поставки та дата переходу права власності на товар визначаються в залежності від умов поставки товару або датою підписання видаткової накладної або датою підписання транспортного документу (товарно-транспортної накладної, декларації, квитанції тощо). У разі, якщо покупець має заборгованість за поставлений товар, постачальник має право не поставляти наступну партію товару до оплати заборгованості у повному обсязі.

В розділі 4 Договору поставки сторони визначили ціну договору, строк та порядок оплати товару, а також загальну суму договору. Згідно з п.п.4.1-4.4 названого розділу ціна товару узгоджується між сторонами та зазначається у специфікаціях. Договірна ціна, зазначена у відповідній специфікації, є звичайною ціною та відповідає рівню ринкових цін. Покупець оплачує постачальнику поставлений товар у строк не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної, якщо інший строк оплати за товар не встановлений у специфікаціях. Оплата товару проводиться покупцем у національній валюті України - гривнях, в безготівковій формі на поточний рахунок постачальника. Загальна сума договору визначається по фактичній сумарній вартості товару, зазначеного у специфікаціях та прийнятого покупцем по видатковим накладним в період строку дії даного договору.

У разі порушення покупцем строку оплати за товар, він зобов'язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від вартості не оплаченого у строк товару за кожен день прострочення (п.5.2 Договору поставки).

В п.8.1 Договору поставки передбачено, що останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016р., а у частині невиконаних зобов'язань - до їх повного виконання.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на виконання умов Договору поставки передав, а відповідач прийняв товар на загальну сумі 375 000,00 грн. Однак відповідач лише частково розрахувався з позивачем, оплативши йому 95 000,00 грн. Решта вартості поставленого позивачем товару оплачена не була.

Позивач звернувся до відповідача з претензією вих.№130/2016 від 25.03.2016р. (том справи - 1, аркуші справи - 25-29), в якій вимагав погасити борг, але звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку сплатити всю суму заборгованості, окрім вимог про стягнення основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 14 735,00 грн. інфляційних втрат, 73 485,70 грн. пені та 5 289,45 грн. 3% річних.

Місцевий господарський суд частково задовольнив позовні вимоги, визнавши їх документально підтвердженими та нормативно обґрунтованими лише в частині стягнення з відповідача 200 919,92 грн. основного боргу, 63 654,42 грн. пені, 4 355,29 грн. 3% річних, 8 844,09 грн. інфляційних втрат та 4 161,80 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено. Окрім того, відмовлено в задоволенні заяви відповідача про відстрочення виконання рішення до 31.12.2016р.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В процесі судового розгляду встановлено, що на виконання умов Договору поставки та специфікації №02/10/2015 від 02.10.2015р. позивач поставив відповідачу товар на суму 375 000,00 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи накладна №ПКН+УО15869 від 05.10.2015р. на суму 375 000,00 грн. та довіреність на отримання матеріальних цінностей №891 від 30.09.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 19-20).

В специфікації №02/10/2015 від 02.10.2015р. визначено наступні умови оплати товару: 300 000,00 грн. до 10.10.2015р.; 75 000,00 грн. до 30.10. 2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 18).

В ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав про те, що відповідач у період з листопада 2015 року по березень 2016 року здійснив часткову оплату вартості поставленого позивачем товару з порушенням строків, визначених у вищевказаній специфікації до Договору поставки, на загальну суму 95 000,00 грн., на підтвердження чого позивач надав суду банківські виписки по своєму рахунку (том справи - 1, аркуші справи - 21-24).

За розрахунком позивача, залишок несплачених відповідачем коштів становить 280 000,00 грн.

Відповідач в своїх поясненнях по суті спору зазначав проте, що перерахував на користь позивача, окрім сум, вказаних у позові, ще 79 080,08 грн., у зв'язку з чим основний борг відповідача перед позивачем становить не 280 000,00 грн., а 200 919,92 грн.

Позивач в апеляційній скарзі зазначав про те, що платіж, на який посилається відповідач був здійснений по попередній поставці за цим же Договором поставки.

Однак колегія суддів не приймає до уваги вказане твердження позивача. В матеріалах справ наявні банківські виписки по рахунку позивача, з яких вбачається, що при сплаті 79 080,08 грн. відповідач зазначив наступне призначення платежу (мовою оригіналу): «Сплата за масло згідно договору №1/28-07-15 від 28-07-15 у т.ч. ПДВ 20% - 13180,01 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 24). Тобто, в даному випадку відсутні відомості в призначенні платежу, які б дали можливість ідентифікувати вказаний платіж саме за попередньою поставкою, а не за поставкою товару згідно зі специфікацією№02/10/2015 від 02.10.2015р.

При цьому, у той же самий день відповідачем було сплачено на користь позивача 20 000,00 грн. із ідентичним призначенням платежу, який позивач врахував в оплату вартості поставленого товару по специфікації №02/10/2015 від 02.10.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 24) і жодних питань з приводу того, за якою саме поставкою надійшли кошти у позивача не виникло.

Таким чином, за результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що сума заборгованості відповідача за поставлений позивачем товар по специфікації №02/10/2015 від 02.10.2015р. становить 200 919,92 грн., а не 280 000,00 грн., як зазначає позивач.

Доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Зважаючи на відсутність доказів повного або часткового погашення відповідачем вищевказаної суми боргу, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 200 919,92 грн. основного боргу.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, нарахування неустойки.

В п.5.2 Договору поставки передбачено, що у разі порушення покупцем строку оплати за товар, він зобов'язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від вартості не оплаченого у строк товару за кожен день прострочення.

Окрім того, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просив суд стягнути з відповідача 73 485,70 грн. пені, 14 735,00 грн. інфляційних втрат та 5 289,45 грн. 3% річних.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем, нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат є правомірним.

Однак при цьому необхідно зазначити, що в процесі судового розгляду було встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем є меншою, ніж вказано у позові, а саме: 200 919,92 грн., а не 280 000,00 грн.

Зважаючи на викладене, судом здійснено власний розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних з урахуванням суми боргу у розмірі 200 919,92 грн., згідно з яким з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 63 354,42 грн. пені, 4 335,29 грн. 3% річних та 8 844,09 грн. інфляційних втрат.

Заперечення відповідача проти вимог позивача щодо стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені, з посиланням на скрутне фінансове становище, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

До того ж, як уже зазначалося вище, відповідно до ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідач просив суд відстрочити виконання рішення у даній справі, посилаючись на скрутне фінансове становище. З цього приводу судом було встановлено наступне.

Відповідно до ст. 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

При цьому Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, у зв'язку з чим суд повинен оцінювати докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд, зокрема, має право відстрочити виконання рішення (ухвали, постанови).

По суті, відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Стаття 121 Господарського процесуального кодексу України не обмежує право господарського суду певними обставинами, при наявності яких господарський суд може відстрочити чи розстрочити виконання прийнятого ним рішення, проте визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення. Однак, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

З наведеного вище випливає, що передумовою для відстрочки виконання рішення є наявність конкретних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Розглянувши надані відповідачем документи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідачем не доведено наявності виняткового випадку, з яким законодавство пов'язує можливість застосування ст. 121 Господарського процесуального кодексу України.

Судом враховано посилання відповідача на тяжкий майновий стан, однак в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про часткову сплату відповідачем боргу на користь позивача, а відтак підтверджують наявність обігових коштів у відповідача. Водночас, колегія суддів враховує, що при вирішенні питання надання відстрочки або розстрочки виконання судового рішення необхідно враховувати майнові інтереси не лише боржника (відповідача), але й кредитора (позивача), у зв'язку з чим в даному випадку відсутні підстави для відстрочення виконання рішення у справі №910/8744/16.

В своїй апеляційній скарзі відповідач наголошував на тому, що нез'явлення позивача у судове засідання перешкодило вирішенню спору, у зв'язку з чим суд повинен був залишити позовну заяву без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, протоколів судових засідань (том справи - 1, аркуші справи - 56, 65), на відміну від відповідача, повноважний представник позивача був присутній у всіх судових засіданнях місцевого господарського суду по даній справі, окрім останнього, яке відбулося 26.07.2016р. і на якому було проголошено рішення у даній справі.

Вимоги ухвал Господарського суду міста Києва були виконані позивачем, у зв'язку з чим в ухвалах про відкладення розгляду справи від 07.06.2016р. та від 12.07.2016р. (том справи - 1, аркуші справи - 58, 67) місцевий господарський суд зобов'язував виконати вимоги ухвали про порушення провадження у справі №910/8744/16 від 16.05.2016р. саме відповідача. Жодних відомостей щодо ненадання позивачем витребуваних судом пояснень та доказів матеріали справи не містять.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України суду надано право розглядати справу за наявними у ній матеріалами.

Тобто, в даному випадку у суду було достатньо доказів та пояснень для вирішення спору по суті заявлених вимог, що і було зроблено судом, у зв'язку з чим правові підстави для застосування п.5 ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України у даній справі відсутні.

Судом враховано посилання позивача на порушення його процесуальних прав, зокрема, права на подання суду пояснень на відзив відповідача. Однак, по суті у своєму відзиві відповідач не повідомив обставин, про які не був обізнаний позивач. Про оплату відповідачем 79 080,08 грн. свідчать надані позивачем до позовної заяви банківські виписки. Тобто, в даному випадку фактично має місце різне трактування сторонами можливості зарахування вказаного платежу (за попередньою поставкою чи за поставкою, стягнення за якою є предметом розгляду у даній справі).

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сторонами не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

В ч.2 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Натомість за результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, тоді як місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційних скарг, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за їх подання покладаються на сторони (апелянтів).

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Позивач подав суду клопотання про стягнення з відповідача витрат за послуги адвоката у сумі 10 450,00 грн., включивши їх до судових витрат у даній справі.

На підтвердження викладеного в клопотанні, позивач надав суду копії: свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №3617 від 20.10.2010р.; наказу від 05.10.2016р. про доручення помічнику адвоката Шикуті О.В. вести судову справу №910/8744/16 з оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016р. у справі №810/8744/16 в Київському апеляційному господарському суді; договору про надання правової допомоги №5 від 04.08.2016р., укладеного між позивачем та адвокатом Дучал О.Ф., та додаткової угоди від 16.08.2016р. до нього; платіжних доручень №3281 від 18.08.2016р. на суму 7 000,00 грн., №3375 від 16.09.2016р. на суму 3 450,00 грн.; банківських виписок; звітів адвоката про надані послуги; Актів приймання-передачі наданих послуг.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ч.5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Окрім того, за змістом ч.3 ст. 48 та ч.5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013р. №6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

В ч.1 ст. 6 названого Закону передбачено, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Як уже зазначалося вище, в матеріалах справи наявні: свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №3617 від 20.10.2010р.; наказ від 05.10.2016р. про доручення помічнику адвоката Шикуті О.В. вести судову справу №910/8744/16 з оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016р. у справі №810/8744/16 в Київському апеляційному господарському суді; договір про надання правової допомоги №5 від 04.08.2016р.; платіжні доручення №3281 від 18.08.2016р. та №3375 від 16.09.2016р.; банківські виписки; звіти адвоката про надані послуги; Акти приймання-передачі наданих послуг.

Тобто, в даному випадку послуги з представництва інтересів позивача надавалися безпосередньо адвокатом.

Окрім того, при розподілі витрат на оплату послуг адвоката колегією суддів враховано, що договір про надання правової допомоги було укладено вже після прийняття оскаржуваного рішення у даній справі і в самому договорі вказано про те, що адвокат зобов'язався надати позивачу юридичні послуги саме в процесі апеляційного оскарження рішення у справі №910/8744/16. З огляду на суть (складність) спору (ціну позову), об'єм матеріалів, підготовлених для апеляційного розгляду та тривалість перегляду справи Київським апеляційним господарським судом, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку за рахунок відповідача позивачу має бути відшкодовано лише 2 000,00 грн. оплати витрат на послуги адвоката. В іншій частині клопотання позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тотал Флюід Менеджмент" та Підприємства з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Катех-електро" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016р. у справі №910/8744/16 - без змін.

2. Стягнути з Підприємства з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Катех-електро" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тотал Флюід Менеджмент" 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок) витрат на оплату послуг адвоката.

3. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

4. Матеріали справи №910/8744/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк