КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2016 р. Справа№ 910/6769/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Шапрана В.В.

Алданової С.О.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників

від позивача: Кулешова Л.В.;

від відповідача: Чорнобай Д.В.;

від третьої особи: не з'явився;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.07.2016р.

у справі №910/6769/16 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"

до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія

"Енергомережа"

третя особа, без самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідача Публічне акціонерне товариство "Запорізький завод

феросплавів"

про стягнення 106 001 192,34 грн.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" (далі - відповідач) заборгованості за договором №93 від 01.07.2015р. про переведення боргу у загальному розмірі 106 001 192,34 грн. (з них: 100 000 000,00 грн. - основний борг, 2 194 520,55 грн. - 3% річних, 3 806 671,79 грн. - інфляційні втрати), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

Відповідач не заперечував факт наявності заборгованості перед позивачем та повністю визнав позов. Однак просив суд розстрочити виконання зобов'язання за даним позовом шляхом відстрочення початку виконання зобов'язання на 01.01.2017р., а кінцевий строк виконання зобов'язання визнати 31.12.2017р. При цьому відповідач наголошував на тому, що він не мав можливості виконати свої зобов'язання за договором у зв'язку із складним економічним становищем, оскільки тривалий час грошові кошти на банківських рахунках відповідача перебувають під арештом в рамках кількох судових процесів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2016р., на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у розгляді справи як третю особу без самостійних вимог на предмет спору було залучено Публічне акціонерне товариство "Запорізький завод феросплавів" (далі - третя особа).

Третя особа в своїх поясненнях проти позову не заперечувала, зазначаючи про те, що з моменту укладення договору про переведення боргу №93 від 01.07.2015р. зобов'язання третьої особи перед позивачем щодо оплати заборгованості за електроенергію у розмірі 100 000 000,00 грн. були припинені та виникли зобов'язання відповідача з оплати на користь позивача вказаної суми боргу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/6769/16 позов було задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 100 000 000,00 грн. заборгованості, 698 630,14 грн. 3% річних та 900 000,00 грн. інфляційних втрат. Окрім того, присуджено до стягнення до Державного бюджету України з відповідача 198 115,10 грн. судового збору, а з позивача - 8 584,90 грн. судового збору. Відстрочено відповідачу виконання рішення суду шляхом сплати заборгованості у розмірі 100 000 000,00 грн., 3% річних у сумі 698 630,14 грн., інфляційних втрат у розмірі 900 000,00 грн. та судового збору у сумі 198 115,10 грн. до 01.01.2017р. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/6769/16 в частині: відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 1 495 890,41 грн. 3% річних та 2 906 671,99 грн. інфляційних втрат; стягнення з позивача до Державного бюджету України 8 584,90 грн. судового збору; надання відповідачу відстрочки виконання рішення до 01.01.2017р. Позивач просить прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат задовольнити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач наголошував на наступному:

- суд не надав належної оцінки тому факту, що заміна боржника відбулась у вже існуючому зобов'язанні - оплаті вартості поставленої позивачем електричної енергії за Договором про постачання електричної енергії №3 від 01.11.2012р. у березні 2015 року на загальну суму 100 000 000,00 грн., та при цьому, строки виконання вказаного зобов'язання, які встановлені у п.п.3, 10 Додатку №4 до Договору про постачання електричної енергії №3 від 01.11.2012 (Порядок розрахунків за активну електричну енергію) сторонами змінено не було;

- поза увагою суду залишилося те, що відповідач повністю визнав позов;

- суд при наданні відстрочення виконання рішення керувався лише наявністю накладення арешту на грошові кошти відповідача, проте не витребував в нього та як наслідок, не досліджував ані документів фінансово-господарської звітності відповідача (балансу та фінансового звіту за останні звітні періоди), ані звіту про рух грошових коштів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2016р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Шапран В.В.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 08.09.2016р.

08.09.2016р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надійшли письмові пояснення по справі.

В судове засідання 08.09.2016р. з'явився лише представник позивача. Представники відповідача та третьої особи не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 08.09.2016р. представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду справи відповідно до ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2016р., на підставі ст. ст. 69, 77, 102 Господарського процесуального кодексу України, строк розгляду апеляційної скарги було продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 27.10.2016р.

В судовому засіданні 27.10.20106р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/6769/16 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та наданні відповідачу відстрочки виконання вказаного судового рішення, просив суд прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та відмовити відповідачу в наданні відстрочки виконання рішення суду.

В судовому засіданні 27.10.20106р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги в частині вимог щодо скасування рішення місцевого господарського суду відносно надання відстрочки відповідачу у виконанні судового рішення. В іншій частині вирішення вимог апеляційної скарги залишив на розсуд суду.

Представник третьої особи в судове засідання 27.10.2016р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 27.10.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.11.2012р. між позивачем, як постачальником електричної енергії, та третьою особою, як споживачем, було укладено договір про постачання електричної енергії №3 (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 63-67).

За умовами Договору (п.п.1.1) постачальник електричної енергії продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною у додатку № 1 "Обсяги постачання електричної енергії споживачу", а споживач оплачує постачальнику електричної енергії вартість використання (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами даного договору. Точки продажу електричної енергії визначаються додатком № 2 "Точки продажу електричної енергії споживачу".

В розділі 2 Договору визначено зобов'язання сторін, згідно з п.п.2.3.4 якого споживач зобов'язується оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатка №4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" та додатка №5 "Графік зняття показів розрахункових засобів обліку електричної енергії".

В розділі 7 Договору сторони погодили порядок обліку електричної енергії та проведення розрахунків, згідно з п.7.2 якого розрахунки за електроенергію та інші платежі за розрахунковий період здійснюються за діючими тарифами та у відповідності до діючого законодавства.

В п.9.5 Договору передбачено, що останній набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2013р. Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії. Умови, а також термін дії договору, можуть бути переглянуті в будь-який момент за узгодженням сторін.

01.07.2015р. між третьою особою, як первісним боржником, відповідачем, як новим боржником, та позивачем, як кредитором, було укладено договір №93 про переведення боргу (далі - Договір про переведення боргу) (том справи - 1, аркуш справи - 27).

За умовами Договору про переведення боргу (п.п.1.1, 1.2) первісний боржник передає, а новий боржник приймає на себе борг перед кредитором за договором на постачання електричної енергії №3 від 01.11.2012р. (далі - основний договір) на загальну суму 100 000 000, 00 грн. за поставлену електричну енергію у березні 2015 року. Новий боржник зобов'язується виконати грошові зобов'язання перед кредитором на суму заборгованості, зазначену в п.п.1.1 даного договору.

В розділі 3 Договору про переведення боргу визначено порядок проведення взаєморозрахунків сторін, згідно з п.п.3.2-3.4 якого новий боржник зобов'язується покрити кредитору грошові зобов'язання первісного боржника, зазначені в п. 1.1. договору. За наслідком виконання сторонами зобов'язань за цим договором, кредитор зобов'язується підписати з первісним боржником акт звірки розрахунків за даними обліку за період з 01.03.2015р. по 01.04.2015р. Первісний боржник зобов'язується сплатити за переведені на підставі цього договору зобов'язання по основному договору новому боржнику 100 000 000,00 грн.

В п.п.5.1, 5.2 Договору про переведення боргу передбачено, що останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до моменту завершення повного виконання сторонами зобов'язання. Зобов'язання первісного боржника по основному договору, зазначені в п.1.1 даного договору, є переведеними на нового боржника з моменту укладення даного договору.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що відповідач, як новий боржник за Договором №3 від 01.11.2012р., повинен був розрахуватися з позивачем за поставлену у березні 2015 року електроенергію, але не зробив цього, що призвело до виникнення заборгованості у сумі 100 000 000,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою №001-008/20138 від 17.12.2015р., в якій просив погасити заборгованість у розмірі 100 000 000,00 грн. Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку сплатити суму заборгованості, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду і просив суд, окрім основного боргу у розмірі 100 000 000,00 грн., стягнути з відповідача 2 194 520,55 грн. 3% річних та 3 806 671,79 грн. інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд частково задовольнив позовні вимоги, визнавши їх документально підтвердженими та нормативно обґрунтованими лише в частині стягнення з відповідача 100 000 000,00 грн. основного боргу, 698 630,14 грн. 3% річних та 900 000,00 грн. інфляційних втрат і в цій частині вимог суд відстрочив відповідачу виконання рішення суду шляхом сплати заборгованості до 01.01.2017р. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Київський апеляційний господарський суд частково погоджується з висновками місцевого господарського суду, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу.

В ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В процесі судового розгляду встановлено, що на виконання умов Договору позивач поставив, а третя особа спожила електроенергію на загальну суму 100 000 000,00 грн. В порядку та строки, визначені Договором №3 від 01.11.2012р., третя особа з позивачем не розрахувалася, внаслідок чого виникла заборгованість. Вказані обставини не заперечуються учасниками судового процесу у даній справі.

На підставі Договору про переведення боргу, укладеного між сторонами та третьою особою, відповідач, як новий боржник, прийняв на себе борг третьої особи за Договором №3 від 01.11.2012р.

В ст. ст. 520, 521 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень ст. 513 цього кодексу, згідно із якою встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, внаслідок укладення Договору про переведення боргу позивач, як кредитор у зобов'язанні, отримав право вимагати від відповідача, як нового боржника, виконання зобов'язання по сплаті заборгованості за Договором №3 від 01.11.2012р.

Однак вимога позивача №001-008/20138 від 17.12.2015р. була залишена відповідачем без виконання.

В своїх поясненнях по суті спору відповідач не заперечував факт наявності у нього заборгованості перед позивачем у розмірі 100 000 000,00 грн.

Зважаючи на відсутність доказів повного або часткового погашення боргу відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 100 000 000,00 грн. основного боргу і в цій частині позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем, нарахування 3% річних та інфляційних втрат є правомірним.

Позивач просив суд стягнути з відповідача 2 194 520,55 грн. 3% річних, нарахованих за період з 01.07.2015р. по 23.03.2016р., та 3 806 671,79 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.08.2015р. по 31.01.2016р.

Місцевий господарський суд частково задовольнив вказані вимоги позивача, зазначивши про те, що обґрунтованою є сума 3% річних у розмірі 698 630,14 грн., які розраховані з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період 30.12.2015р. по 23.03.2016р. та сума інфляційних втрат у розмірі 900 000,00 грн., розраховані за період з 30.12.2015р. по 31.01.2016р. При цьому місцевий господарський суд наголосив на тому, що прострочення відповідача по сплаті заборгованості у розмірі 100 000 000,00 грн. виникло після спливу строку, встановленого ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України, а саме з 30.12.2015р.

Водночас, як вірно зазначив позивач у своїй апеляційній скарзі, в даному випадку заміна боржника з третьої особи на відповідача відбулась у вже існуючому зобов'язанні за Договором №3 від 01.11.2012р. з оплати вартості поставленої позивачем електричної енергії у березні 2015 року на загальну суму 100 000 000,00 грн.

В п.п.3, 10 Додатку №4 до Договору №3 від 01.11.2012р. наведено порядок розрахунків за активну електричну енергію і у зв'язку з укладенням Договору про переведення боргу строки виконання вищевказаного зобов'язання з перерахування вартості поставленої електроенергії не змінювалися. Жодних додаткових угод з цього приводу між позивачем, як кредитором, третьою особою, як попереднім боржником, та відповідачем, як новим боржником, не укладалося. Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідач повністю визнав як вимоги про стягнення з нього 100 000 000,00 грн. основного боргу, так і вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у заявленому позивачем розмірі.

Зважаючи на вищевикладені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що з відповідача підлягає стягненню 2 194 520,55 грн. 3 % річних та 3 806 671,79 грн. інфляційних втрат за вказаний позивачем період. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідач просив місцевий господарський суд відстрочити початок виконання зобов'язання з погашення боргу перед позивачем на 01.01.2017р., а кінцевим строком виконання зобов'язання визначити 31.12.2017р.

З цього приводу колегією суддів було встановлено наступне.

В п.6 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Відповідно до ст. 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

При цьому Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, у зв'язку з чим суд повинен оцінювати докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд, зокрема, має право відстрочити виконання рішення (ухвали, постанови).

По суті, відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Стаття 121 Господарського процесуального кодексу України не обмежує право господарського суду певними обставинами, при наявності яких господарський суд може відстрочити чи розстрочити виконання прийнятого ним рішення, проте визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення. Однак, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

З наведеного вище випливає, що передумовою для відстрочки виконання рішення є наявність конкретних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Місцевий господарський суд частково задовольнив клопотання відповідача та відстрочив виконання судового рішення у даній справі до 01.01.2017р.

В своїй апеляційній скарзі позивач просив скасувати судове рішення в частині надання відповідачу відстрочки.

Однак, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що в даному випадку відповідачем доведено наявність обставин, які ускладнюють виконання ним судового рішення у даній справі, зокрема, накладення арешту на банківські рахунки відповідача ухвалами Солом'янського районного суду міста Києва від 04.03.2016р. у справі №1-кс/760/2641/16 (760/21597/15-к), від 04.03.2016р, у справі №1-кс/760/264о/16 (760/21597/15-к), внаслідок чого обмежена можливість відповідача оперувати грошовими коштами, наявними на його рахунках в банківських установах.

Окрім того, колегією суддів враховано, що позивач не заперечував проти відстрочення виконання рішення суду до 2017 року, про що прямо вказано в оскаржуваному ним рішенні у даній справі.

Таким чином, зважаючи на задоволення позову в повному обсязі, виконання рішення у даній справі шляхом сплати заборгованості у розмірі 100 000 000,00 грн., 3% річних у сумі 2 194 520,55 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3 806 671,79 грн. підлягає відстроченню до 01.01.2017р.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги частково підтвердилися під час розгляду даної справи, що в свою чергу свідчить про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи, а також невірне застосування норм процесуального права в частині вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Зважаючи на викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/6769/16 має бути скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних з прийняттям в цій частині рішення про задоволення вказаних вимог позивача у повному обсязі. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/6769/16 має бути залишене без змін.

Зважаючи на задоволення позову у повному обсязі, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за звернення з позовом до суду підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

З огляду на часткове задоволення апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог. При цьому колегією суддів враховано, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2016р. було задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, який підлягав оплаті при поданні апеляційної скарги до винесення судом апеляційної інстанції рішення за апеляційною скаргою позивача.

Позивачем оскаржується рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/6769/16, предметом розгляду в якій є майнові вимоги у загальній сумі 106 001 192,34 грн., а тому за вказані вимоги при поданні апеляційної скарги позивач повинен був сплатити судовий збір за максимальною ставкою для майнових вимог у розмірі 227 370,00 грн.

Окрім того, місцевим господарським судом було частково задоволено клопотання відповідача про відстрочку виконання судового рішення у даній справі і в цій частині позивач також оскаржує рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/6769/16.

Відповідно до ст. 121 Господарського процесуального кодексу України про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали, постанови виноситься ухвала. Однак, як уже зазначалося вище, питання про надання відстрочки у виконанні рішення було розглянуто судом в рішенні від 25.07.2016р. у справі №910/6769/16. Таким чином, за вимогу позивача, викладену в апеляційній скарзі, про відмову у наданні відповідачу відстрочки виконання судового рішення підлягав сплаті судовий збір у сумі 1 378,00 грн.

Враховуючи, що на час винесення постанови у даній справі позивачем не було надано доказів сплати судового збору за апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/6769/16, вищевказана сума судового збору у розмірі 228 748,00 грн. (227 370,00 + 1 378,00 = 228 748,00) має бути стягнута з позивача в дохід Державного бюджету України постановою Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Натомість з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 227 370,00 грн., тобто в частині задоволених вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 83, 99, 101-105, 121 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/6769/16 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"1. Позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 12, ідентифікаційний код - 32113410) на користь Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14, ідентифікаційний код - 00130926) 100 000 000 (сто мільйонів) грн. 00 коп. - заборгованості, 2 194 520 (два мільйона сто дев'яносто чотири тисячі п'ятсот двадцять) грн. 55 коп. 3% річних та 3 806 671 (три мільйони вісімсот шість тисяч шістсот сімдесят одну) грн. 79 коп. інфляційних втрат.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 12, ідентифікаційний код - 32113410) до Державного бюджету України судовий збір у сумі 206 700 (двісті шість тисяч сімсот) грн. 00 коп.

4. Відстрочити Приватному акціонерному товариству "Холдингова компанія "Енергомережа" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 12, ідентифікаційний код - 32113410) виконання рішення суду, шляхом сплати заборгованості у розмірі 100 000 000,00 грн., 3% річних у сумі 2 194 520,55 грн., інфляційних втрат у розмірі 3 806 671,79 грн. та судового збору у сумі 206 700,00 грн. до 01.01.2017 року.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили".

3. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" в дохід Державного бюджету України 228 748 (двісті двадцять вісім тисяч сімсот сорок вісім) грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" на користь Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" 227 370 (двісті двадцять сім тисяч триста сімдесят) грн. 00 коп. судового збору, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

6. Матеріали справи №910/6769/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді В.В. Шапран

С.О. Алданова