ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2016 р. Справа № 911/2209/16

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

при секретарі Литовці А.С.

розглянувши справу № 911/2209/16

за позовом 1. ОСОБА_1 освіти і науки виконавчого комітету Бориспільської

міської ради, м. Бориспіль

2. Бориспільської міської ради, м. Бориспіль

до 1. Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської

області, Бориспільський район, с. Головурів

2. Державного підприємства «Бориспільський лісгосп»,

Бориспільський район, с. Гора

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача - ОСОБА_1 Держгеокадастру у Бориспільському районі, м. Бориспіль

про визнання недійсним державного акта на право постійного користування

землею

представники сторін:

від позивача 1: ОСОБА_2, довіреність № 5 від 01.08.2016;

від позивача 2: ОСОБА_2, довіреність № 12-34-20 від 05.01.2016;

від відповідача 1: ОСОБА_3, рішення № 01-01-VII від 04.11.2015, сільський голова;

від відповідача 2: ОСОБА_4, довіреність № 7 від 05.01.2016,

ОСОБА_5, довіреність № 308 від 25.08.2016;

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява 1. ОСОБА_1 освіти і науки виконавчого комітету Бориспільськї міської ради та 2. Бориспільської міської ради (надалі позивач 1 та позивач 2, а разом - позивачі) до Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області про визнання недійсним Державного акта на право постійного користування землею від 16.07.2004 серія ІІ-КВ № 003066, виданого Головурівської сільською радою Бориспільського району Київської області.

Ухвалою суду від 14.07.2016 порушено провадження у справі № 911/2209/16, відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 Держгеокадастру у Бориспільському районі (надалі - третя особа 1) та Державне підприємство «Бориспільський лісгосп» (надалі третя особа 2) та призначено розгляд справи у судовому засіданні 03.08.2016 об 11 год. 20 хв.

В судовому засіданні 03.08.2016 представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідача та третьої особи 1 в судове засідання 03.08.2016 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Представник третьої особи 2 через канцелярію суду надав клопотання (вх. № 15973/16 від 02.08.2016) з проханням відкласти розгляд справи для надання йому можливості ознайомитися з матеріалами справи.

Ухвалою суду від 03.08.2016 відповідно до ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 19.09.2016 о 10 год. 10 хв.

Через канцелярію суду представник третьої особи 2 надав письмові пояснення вих. № 375 від 19.09.2016 (вх. № 19172/16 від 19.09.2016), в яких проти позову заперечує з підстав, викладених у письмових поясненнях та просить суд застосувати строк позовної давності.

В судовому засіданні 19.09.2016 відповідно до ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 28.09.2016 об 11 год. 20 хв.

Через канцелярію суду (вх. № 19922/16 від 27.09.2016) третя особа 2 надала додаткові письмові пояснення, в яких проти позову заперечує з підстав, викладених у поясненнях.

Ухвалою суду від 28.09.2016 відповідно до ч. 1 ст. 24 ГПК України залучено до участі у справі в якості відповідача 2 Державне підприємство «Бориспільський лісгосп», оскільки оскаржуваний у справі ОСОБА_4 є правопосвідчувальним документом, виданим ДП «Бориспільський лісгосп», належить цьому підприємству і засвідчує саме його право на земельну ділянку, розгляд справи відкладено на 12.10.2016 о 12 год. 40 хв.

Через канцелярію суду (вх. № 21336/16 від 12.10.2016) від представника позивачів надійшли додаткові письмові пояснення по справі.

Через канцелярію суду (вх. № 21352/16 від 12.10.2016) від відповідача 2 надійшов відзив вих. № 359 від 12.10.2016 на позовну заяву, в якому відповідач 2 проти позву заперечує з підстав, викладених у відзиві, та просить суд застосувати строки позовної давності.

В судових засіданнях представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві та у додаткових письмових поясненнях.

В судових засіданнях представник відповідача 1 усно проти позову заперечував, письмового відзиву на позовну заяву не надав.

В судових засіданнях представники відповідача 2 проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у письмових запереченнях та просили застосувати строк позовної давності.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивачів, відповідачів 1 та 2, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням виконавчого комітету Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 29.06.2004 № 72 оформлено право власності на будівлі та споруди для відпочинку дітей в с. Кийлів по вул. Дніпровська, 5 табір відпочинку «Факел» на ОСОБА_1 освіти і науки виконавчого комітету Бориспільської міської ради.

Згідно свідоцтва про право власності від 02.11.2004 № 139799, виданого Головурівською сільською радою, власником табору відпочинку «Факел», який знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Кийлів, вул. Дніпровська, 5, є ОСОБА_1 освіти і науки виконавчого комітету Бориспільської міської ради (форма власності комунальна).

Рішенням Головурівської сільської ради від 09.07.2004 № 381/18-ХХІV затверджено технічну документацію по складанню державного акта на право постійного користування земельними ділянками Бориспільському державному лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства в межах Головурівської сільської ради, передано Бориспільському державному лісогосподарському підприємству земельні ділянки загальною площею 51,96 га лісів та зобов`язано використовувати земельну ділянку тільки за цільовим призначенням.

Відповідно до рішення Головурівської сільської ради від 09.07.2004 № ХХІV Бориспільському державному лісогосподарському підприємству видано ОСОБА_4 ІІ-КВ № 003066 від 16.07.2004 на право постійного користування землею площею 51,96 га (в подальшому виправлено на 235,725 га) для ведення лісового господарства.

Рішенням Головурівської сільської ради від 25.08.2005 № 703-29- IV затверджено технічну документацію по складанню державного акта на право постійного користування земельними ділянками Бориспільському державному лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства в межах Головурівської сільської ради, передано Бориспільському державному лісогосподарському підприємству земельну ділянку загальною площею 183,765 га та зобов`язано використовувати земельну ділянку тільки за цільовим призначенням.

Листом вих. № 3-15-322 від 07.03.2013 позивач 1 звернувся до ОСОБА_1 держземагентства у Бориспільському районі Київської області з проханням надати інформацію щодо встановлення власника земельної ділянки, на якій перебуває табір відпочинку «Факел», власником якого є позивач 1.

ОСОБА_1 держземагентства у Бориспільському районі Київської області надало позивачу 1 довідку вих. № 716-д від 19.03.2013 з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем), в якій зазначило, що земельна ділянка, на якій розміщений табір відпочинку «Факел» згідно форми 6-зем станом на 01.01.2013 року обліковуються за ДП «Бориспільський лісгосп» в межах населеного пункту с. Кийлів Головурівської сільської ради Бориспільського району ліси та інші лісовкриті площі.

Позивач 1 звертався до ОСОБА_1 держземагентства у Бориспільському районі Київської області із листом вих. № 03-15-1045 від 12.09.2013, на який отримав відповідь вих. № 06-1/2170 від 10.10.2013, що земельна ділянка, на якій розміщений табір відпочинку «Факел» с. Кийлів, вул. Дніпровська, 5 згідно форми 6-зем обліковуються за ДП «Бориспільський лісгосп» ліси та інші лісовкриті площі згідно державного акту на право постійного користування на земельну ділянку.

Також позивач 2 звертався до відповідача 2 з листмо вих. № 12-31-2368 від 17.06.2013 з проханням надати дозвіл на передачу в комунальну власність земельної ділянки, на якій знаходиться табір відпочинку «Факел».

Відповідач 2 у своїй відповіді вих. № 215 від 08.07.2013 зазначив, що відповідно до законодавства передача у власність, надання в користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин.

Позивач 1 звертався до відповідача 1 з листом вих. № 03-15-1067 від 25.07.2013 з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 5 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Киїлів, вул. Дніпровська, 5, на якій знаходиться табір відпочинку «Факел», розташованої в межах населеного пункту с. Кийлів Головурівської сільської ради, з подальшим наданням її у постійне користування позивачу 1.

Рішенням відповідача 1 від 31.07.2013 № 811-32-VI, прийнятим за результатами розгляду листа позивача 1, повідомлено позивача 1 про те, що дана земельна ділянка знаходиться в користуванні ДП «Бориспільське лісове господарство».

Позивач 1 повторно звертався до відповідача 1 з листом вих. № 03-15-2002 від 17.12.2013 з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 5 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Киїлів, вул. Дніпровська, 5, на якій знаходиться табір відпочинку «Факел», розташованої в межах населеного пункту с. Кийлів Головурівської сільської ради, з подальшим наданням її у постійне користування позивачу 1.

Рішенням відповідача 1 від 28.01.2014 № 973-38-VI, прийнятим за результатами розгляду листа позивача 1, повідомлено позивача 1 про те, що сесія Головурівської сільської ради не заперечує задовольнити вказану заяву позивача 1, але для цього потрібно погодити питання з землекористувачем - ДП «Бориспільське лісове господарство».

Згідно ч. 1 ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст. 57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Згідно ст. 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками" від 10.04.2008 № 610-р, з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі - ділянки) Міністерству екології та природних ресурсів, Міністерству аграрної політики та продовольства, Міністерству оборони, Державному агентству лісових ресурсів та Державному агентству земельних ресурсів до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері: зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення, крім випадків, коли за умови обґрунтування неможливості реалізації альтернативних варіантів вирішення питання ділянки вилучаються і передаються у постійне користування та/або в оренду: -для будівництва, реконструкції та капітального ремонту залізничних ліній та автомобільних доріг загального користування; - для розміщення кладовищ; - за рішенням Кабінету Міністрів України - для: будівництва та обслуговування об'єктів енергетичної інфраструктури (газо-, нафтопроводів, газових та нафтових терміналів, газових та нафтових свердловин, ліній електропередачі, електростанцій, електропідстанцій, розподільних пунктів, ядерних установок); видобування корисних копалин відповідно до спеціальних дозволів на користування надрами; облаштування державного кордону та будівництва пунктів пропуску через нього; забезпечення відбудови та функціонування монастирів на місцях їх історичного заснування; будівництва, реконструкції та капітального ремонту об'єктів, визначених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу; розміщення інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції; створення та забезпечення функціонування об'єктів природно-заповідного фонду і виробничо-соціальних об'єктів, необхідних для ведення лісового господарства; розміщення інших об'єктів, вилучення і надання ділянок для яких здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України;

відкликати раніше надану згоду на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення у разі, коли місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування не прийнято відповідні рішення або коли за результатами перевірки встановлено, що такі рішення прийняті з порушенням вимог законодавства.

Зазначене Розпорядження Кабінету Міністрів України не визнано недійсним та не скасовано. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.10.2010 у справі № 2а-3858/10/2670 за позовом ВАТ "Великоанадольський вогнетривкий комбінат", ТОВ "Полюс"ЛТД до Кабінету Міністрів України, треті особи - Міністерство охорони навколишнього природного середовища України, Міністерство аграрної політики України, Міністерство оборони України, Державний комітет лісового господарства України, Державний комітет із земельних ресурсів України про визнання нечинними розпоряджень Кабінету Міністрів України (в тому числі розпорядження № 610 від 10.04.20018) у задоволенні позову відмовлено повністю.

У своїх письмових поясненнях (вх. № 21336/16 від 12.10.2016) позивач 1 посилається на постанову Вищого адміністративного суду України від 01.04.2014 у справі № К-36621/09 за позовом фізичної особи-підприємця до Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області про зобов`язання вчинити певні дії. Однак, предметом розгляду у вказаній адміністративній справі було не визнання недійсним або скасування Розпорядження Кабінету Міністрів України № 610 від 10.04.2008, а зобов`язання вчинити певні, а в мотивувальній частині ухвали суд лише надав оцінку зазначеному розпорядженню.

Згідно ст. 27 Лісового кодексу України Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин в тому числі передає у власність, надає у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачі зазначають, що порушено їх право володіти майном табором «Факел», право на оформлення права власності на який надано рішенням виконкому Головурівської сільської ради від 29.06.2004 № 72. А при прийнятті рішення відповідачем 1 від 09.07.2004 про надання в постійне користування земельних ділянок Бориспільському державному лісогосподарському підприємству відповідачем 1 не враховано ті обставини, що на земельній ділянці, що надається у постійне користування відповідачу 2 знаходиться комунальна власність територіальної громади міста Бориспіль.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент отримання позивачем 1 права на оформлення права власності на табір «Факел») право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Свідоцтва про право власності на табір відпочинку «Факел» позивач 1 отримав 02.11.2004 за № 139799.

Тобто, на момент прийняття рішення відповідачем 1 від 09.07.2004 про надання в постійне користування відповідачу 2 земельної ділянки, ще не відбулось державної реєстрації права власності позивача 1 на табір відпочинку «Факел».

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до наведених вище листів ОСОБА_1 держземагентства у Бориспільському районі Київської області земельна ділянка, на якій розташований табір відпочинку «Факел» відноситься до земель лісогосподарського призначення. А позивач 1 у своєму листі вих. № 03-15-2002 від 17.12.2013 просить надати в постійне користування земельну ділянку з цільовим призначенням землі рекреаційного призначення.

Як зазначено у п. 2.3 постанови Пленум Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17.05.2011 № 6 державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи ч. 1 ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Позивачі у своїй позовній заяві просять визнати недійсним саме Державний акт на право постійного користування землею від 16.07.2004 серія ІІ-КВ № 003066, виданий відповідачем 1 відповідачу 2.

Рішення відповідача 1 від 09.07.2004 № 381/18-ХХІV, на підставі якого видався оскаржуваний Державний акт, не оскаржувалося, доказів визнання його недійсним чи скасування до суду не надано.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 33 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки оскаржуваний Державний акт виданий відповідачем 1 у межах компетенції відповідача 1 та у межах законодавства, яке діяла на момент видачі оскаржуваного Державного акту, на підставі рішення відповідача 1 від 09.07.2004 № 381/18-ХХІV, яке є чинним та не оскаржувалося. Позивачі не довели належними та допустимим доказами порушення у зв'язку з наданням відповідачем 1 Державного акту від 16.07.2004 відповідачу 2 прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, оскільки право власності на табір відпочинку «Факел» виникло у позивача 1 з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно 02.11.2004, тобто пізніше, ніж виданий оскаржуваний ОСОБА_4. Позивачі не позбавлені права вирішувати питання надання їм у користування земельної ділянки під нерухомим майном передбаченими чинним законодавством способами.

Водночас, відповідачем 2 подано заяву про сплив строку позовної давності, згідно якої останній просить суд застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Як зазначено у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10 за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи відсутність встановлення судом порушення прав чи інтересів позивачів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до вимог позивачів про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування землею від 16.07.2004 серія ІІ-КВ № 003066, виданого Головурівською сільською радою Бориспільського району Київської області.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивачів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення вступає в законну силу після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання, відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено - 01.11.2016

Суддя О.О. Христенко