ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2016 р. Справа № 914/1643/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Матущака О.І.

Скрипчук О.С.

при секретарі Лагдан Ю.О.

розглянув апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 б/н від 05.09.2016р. (вх. № 01-05/4445/16 від 13.09.2016р.)

на рішення Господарського суду Львівської області від 22.08.2016 р.

у справі № 914/1643/16 (суддя Березяк Н.Є.)

за позовом: ФОП ОСОБА_2, м.Червоноград, Львівська область

до відповідача: Комунального підприємства (далі - КП) "Червоноградський ринок", м.Червоноград, Львівська область

про визнання недійсним п.3.1 договору

за участю представників сторін:

від позивача: ФОП ОСОБА_2; ОСОБА_3- представник (довіреність в справі);

від відповідача: Огорілко Ю.В.- представник (довіреність в справі).

Судом роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28 Господарського процесуального кодексу України (надалі -ГПК України).

Відводів складу суду в порядку ст.20 ГПК України не заявлялось. Заяв про технічну фіксацію судового процесу від учасників судового процесу не надходило, у зв'язку з чим хід судового засідання фіксується у протоколі судового засідання.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.09.2016 р. призначено судовий розгляд справи на 05.10.2016 р.

У судовому засіданні 05.10.2016 р. у розгляді справи оголошено перерву до 26.10.2016р.

У судовому засіданні 26.10.2016р. за клопотанням позивача у розгляді справи оголошено перерву до 02.11.2016р.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.08.2016 р. у справі №914/1643/16 (суддя Березяк Н.Є.) у позові ФОП ОСОБА_2 до відповідача КП "Червоноградський ринок" про визнання недійсним п.3.1 Договору № 582 надання послуг за користування торговим місцем та його бронювання від 27.12.11 р. договору в частині оплати 1,00 грн за бронювання відмовлено.

Судове рішення у справі мотивоване ст.ст. 202, 203, 215 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ст. 207 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), і зроблено висновок, що позивачем не доведено підстави недійсності оспорюваного правочину.

ФОП ОСОБА_2 не погоджується з ухваленим рішенням суду і вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідач обгрунтовує свою апеляційну скаргу тим, зокрема, що зазначена у договорі послуга щодо бронювання торгового місця йому не надавалась, а п. 3.1 оскаржуваного договору щодо оплати виконавцю за один день бронювання суперечить ч. 1 ст. 203 ЦК України, Правилам торгівлі на ринках, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 22 березня 2002 р. за N288/6576, що є підставою недійсності спірного договору в частині п. 3.1. Просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну КП "Червоноградський ринок" зокрема, вважає доводи апелянта необґрунтованими та безпідставними, оскільки Правила торгівлі на ринках, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 22 березня 2002 р. за N288/6576 носять рекомендаційний характер, а п. 3.1 договору і сам договір відповідають п. 20 вищезазначених правил. Зазначає, що сторонами було укладено договір надання послуг за користування торговим місцем та його бронювання, а підписуючи договір позивач погодився на укладення такого договору на умовах визначених у ньому. Стверджує, що позивач з 01.01.2012р. і станом на даний час сплачує послугу за бронювання торгового місця. Також зазначає про наявність спору по спірному договору, свідченням чого є судові рішення по справі № 914/1831/13. Наголошує, що відповідачем до суду першої інстанції було подано заяву про застосування позовної давності.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, керуючись нормами ст. 101 ГПК України щодо меж перегляду справи в апеляційній інстанції, вважає, що є можливим прийняти за наслідками розгляду апеляційної скарги постанову в даному судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, заслухавши представників сторін, оцінивши зібрані по справі докази, та дослідивши фактичні обставини у справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, при цьому, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду встановила наступні обставини та керувалася такими мотивами.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, 27 грудня 2011 року між КП Червоноградський ринок (виконавець) та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 (замовник) укладено договір про надання послуг за користування торговим місцем та його бронювання № 582 (надалі - Договір) (а.с. 9).

Згідно п. 1.1 Договору, у порядку та на умовах, визначених цим договором, замовник доручає виконавцеві, а виконавець приймає на себе зобов'язання надати торгове місце на ринковій площі НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 під контейнер розміром 4,32 кв. м. для реалізації замовником своїх промислових товарів.

Відповідно до п. 3.1 договору замовник оплачує виконавцю за надані послуги: 4,19 грн. за одне торгове місце, яке складає 2 кв. м., згідно калькуляції; 1 грн. за один день бронювання.

Саме в частині встановлення плати 1,00 грн за бронювання торгового місця позивач частково хоче визнати зазначений пункт Договору недійсним, не зазначаючи при цьому яким нормам матеріального права не відповідає ця умова Договору.

Згідно п.5.1 Договору він набув чинності з 01 січня 2012 року і діє до 31 грудня 2018 року.

27 грудня 2012 року сторони підписали додаток до договору № 582, відповідно до якого внесли зміни у вартість торгового місця.

У позовній заяві позивач зазначає, що відповідачем йому послуги з бронювання торгового місця не надавались, незважаючи на це, сума на оплату послуг бронювання постійно включалась у рахунках, які йому виставлялись. Оскільки обов'язок оплати замовником послуг виконавця виникає з моменту їх надання, то у нього відсутній обов'язок оплати за вищевказану послугу.

Позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з вимогою про визнання недійсним п. 3.1 договору про надання послуг за користування торговим місцем та його бронювання № 582 від 27 грудня 2011 року в частині оплати 1,00 грн. за один день бронювання.

Судом також встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин органом місцевого самоврядування не були затверджені місцеві правила торгівлі на ринку.

Згідно ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно ч. 1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В частині 7 статті 179 ГК України зазначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Між сторонами у справі було укладено договір про надання послуг за користування торговим місцем та його бронювання № 582 від 27 грудня 2011 року.

Правилами торгівлі на ринках, затвердженими наказом Міністерством економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерством внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державним комітетом стандартизації, метрології та сертифікації України № 57/188/84/105 від 26.02.02 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 288/6576 від 22.03.02 р.), які відповідно до п.2 носять рекомендаційний характер для затвердження правил торгівлі на ринках органами місцевого самоврядування, передбачено, що за окрему плату продавцям можуть надаватися, зокрема, такі послуги: бронювання торгових місць. Згідно із ч.3 п.13 цих Правил торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків, у контейнерах, кіосках, палатках тощо.

Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 ст. 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Також, відповідач звернувся у суд першої інстанції з заявою про застосування позовної давності (вх. № 29184/16 від 11.07.2016 р.) та зазначив про подану заяву у апеляційній скарзі.

Згідно абз. 1, 2 п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсним п. 3.1 договору про надання послуг за користування торговим місцем та його бронювання №582 від 27.12.2011 р.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом матеріалів справи та нормами матеріального права.

Усе викладене дає підстави для залишення без задоволення апеляційної скарги, а судового рішення - без змін, у зв'язку із чим згідно із ст. 49 ГПК України на апелянта покладаються судові витрати.

Керуючись ст. ст. 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 22.08.2016 р. у цій справі без змін.

2. Судові витрати покласти на ФОП ОСОБА_2.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-І Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 07.11.2016р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Матущак О.І.

Суддя Скрипчук О.С.