КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2016 р. Справа№ 910/4611/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 03.11.2016 року по справі №910/4611/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2016р.

у справі №910/4611/16 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕТОН КОМПЛЕКС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ"

про стягнення заборгованості у сумі 64 830,22 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕТОН КОМПЛЕКС" (далі - позивач; ТОВ "БЕТОН КОМПЛЕКС") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ" (далі - відповідач; ТОВ "ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ") про стягнення заборгованості у сумі 64 830,22 грн. за договором поставки № 11/15-П від 16.02.2015 з якої: 40 609,25 грн. основного боргу та штрафні санкції у вигляді: пені - 14 392,36 грн, 3% річних - 814,41 грн., інфляційних втрат - 2 923,86 грн. та штрафу 6 090,34 грн.

20.04.2016 позивачем подано заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої він підтверджує факт сплати відповідачем основної суми боргу та просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення 40 609,20 грн. основного боргу і стягнути з відповідача 29 913, 55 грн., з яких: 0,05 грн. - заборгованість за відвантажений товар, 18 847,13 грн. - пеня, 6 090,34 грн. - штраф, 3 857,88 грн. - інфляційні втрати та 1 118,15 грн. - 3 % річних.

01.06.2016 позивачем подано заяву про зміну (уточнення) позову, відповідно до якої він просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення 40 609,20 грн. основного боргу за відвантажений товар та стягнути з відповідача 28 295,74 грн. заборгованості, в тому числі: 18 847,13 грн. пені, 5 590,73 грн. штрафу, 3 857,88 грн. - інфляційних втрат. Судом першої інстанції прийнято вказану заяву до розгляду, подальший розгляд справи здійснювався з її врахуванням.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.06.2016р. №910/4611/16 позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Вендер Проджект" на користь ТОВ "Бетон Комплекс" 18 238,19 грн. пені, 5 440,53 грн. штрафу, 2 468,28 грн. інфляційних втрат, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з названим рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ" звернулося із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2016р. №910/4611/16 частково та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на те, що місцевим господарським судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі відповідач наголосив на неправильному стягненні штрафу та пені, оскільки, за його оцінкою, це подвійна відповідальність за одне і те саме правопорушення.

ТОВ "БЕТОН КОМПЛЕКС" у відзиві просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2016р. №910/4611/16 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

У судове засідання від 03.11.2016 представник відповідача вкотре не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки апеляційний суд не повідомив. Про його належне повідомлення стосовно дати останнього судового засідання свідчить залучене до матеріалів справи зворотне поштове повідомлення за № 09-33/45139/16.

За пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1. підпункту 3.9. названої Постанови Пленуму ВГСУ.

Також колегією суддів взято до уваги, що відповідач був ініціатором апеляційного провадження, звернувшись з апеляційною скаргою у даній справі, відповідно він зацікавлений у тому, щоб з'явитись до судового засідання та здійснити правозахист. Крім того, ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016, від 20.10.2016 розгляд даної справи вже відкладався у зв'язку з неявкою відповідача.

Таким чином, враховуючи, що присутній представник позивача не заперечував проти розгляду апеляційної скарги у відсутності представника відповідача, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу ТОВ "ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2016р. по даній справі частково скасувати, прийняти нове судове рішення, за яким, щодо суми основного боргу у розмірі 40 609,20 грн. - припинити провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, стягнути з відповідача на корись позивача пені в сумі 18 238,19 грн., 5 440,53 грн. штрафу, 2 468,28 грн. інфляційних втрат, в іншій частині похідних вимог слід відмовити, як обрахованих невірно, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16 лютого 2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бетон Комплекс" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вендер Проджект" (далі - покупець, відповідач) було укладено Договір поставки № 11/15-П (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується у встановлений строк передати у власність покупця товар для його використання у підприємницькій діяльності, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити постачальнику за нього грошові кошти.

Відповідно до п.1.4 договору загальна кількість товару, що поставляється, часткове співвідношення (асортимент, номенклатура) за видами, марками, типами, розмірами визначається у видатковій накладній.

Згідно з п.1.3 договору поставка товару відбувається на умовах попередньої оплати ціни товару.

Підставою для сплати ціни товару є рахунок-фактура постачальника (п.3.2 договору).

Відповідно до п.3.4 договору ціна, кількість, асортимент, номенклатура товару, що поставляється, визначені у конкретних видаткових накладних.

Пунктом 3.12 договору передбачено, що як виняток, постачальник на прохання покупця має право поставити товар з відстроченням платежу.

Під час поставки товару з відстроченням платежу (п.3.13):

- покупець зобов'язується повністю розрахуватись з постачальником за отриманий товар у термін 15 робочих днів. Першим днем розрахунку покупця є день, наступний за днем отримання товару.

- право власності на переданий товар зберігається за постачальником до повної сплати вартості товару.

- постачальник зараховує сплачені покупцем кошти в порядку, що визначено ст. 534 ЦК України.

Строк дії Договору погоджено в п. 8.1 з моменту підписання повноважними представниками сторін і діє до 31.12.15. Якщо жодна зі сторін відповідно до умови п.7.8 не сповістить другу сторону про намір розірвати договір - дія договору продовжується на наступний календарний рік, а всі його положення є чинними.

За ствердженням позивача, на виконання умов вказаного договору поставки ним було поставлено відповідачу товар на загальну суму 40 609,25 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними:

- № 6631 від 18.03.15 на суму 219311,91 грн.;

- № 7151 від 18.03.15 на суму 8306,26 грн.;

- № 10913 від 15.04.15 на суму 14507,04 грн.

20.06.2015 позивач направив на адресу відповідача претензію № 0123 на суму 40609,25 грн., відповідно до якої просив невідкладно перерахувати вказану суму боргу на його рахунок.

20.11.2015 позивачем було повторно направлено відповідачу лист про сплату боргу в розмірі 40 609,25 грн.

В процесі розгляду даної справи судом першої інстанції, відповідачем було оплачено борг за поставлений товар в сумі 40 609 грн. 20 коп., що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 624 від 31.03.2016 на суму 15000,00 грн., № 634 від 01.04.2016 на суму 8000,00 грн., № 636 від 04.04.2016 на суму 17609,20 грн.

Суд першої інстанції, оцінюючи подані сторонами докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Укладений між сторонами договір за своєю природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України. Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що у відповідності до умов договору позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 40 609,25 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних та відповідачем не заперечується.

В порушення умов договору відповідач вчасно та у повному обсязі не розрахувався за поставлений товар, що і слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В свою чергу, під час розгляду даної справи судом першої інстанції відповідач здійснив оплату за поставлений товар, що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 624 від 31.03.2016 на суму 15000,00 грн., № 634 від 01.04.2016 на суму 8000,00 грн., № 636 від 04.04.2016 на суму 17609,20 грн..

За твердженням позивача, (з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог від 20.04.2016, від 01.06.2016) оскільки станом на момент розгляду даної справи у місцевому господарському суді основний борг відповідачем сплачено повністю, то провадження у справі в частині стягнення основного боргу на суму 40 609,20 грн. слід припинити та стягнути з відповідача 28 295,74 грн. заборгованості, з якої: 18 847,13 грн. пені, 5 590,73 грн. штрафу, 3 857,88 грн. - інфляційних втрат. (а/с 50; 70)

Суд першої інстанції, розглянувши заяви позивача від 20.04.2016 та від 01.06.2016, дійшов висновку, що за своїм змістом такі є заявами про зменшення розміру позовних вимог, тобто, у даній справі мала місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішувався спір. Таким чином, оскільки станом на момент вирішення спору основний борг відповідачем сплачено, спір у даній справі вирішувався в частині стягнення пені, штрафу та інфляційних нарахувань за порушення відповідачем своїх зобов'язань щодо повної та своєчасної оплати за поставлений товар. (згідно заяв позивача від 20.04.2016, від 01.06.2016)

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції погашення суми основного боргу в розмірі 40 609,20 грн. розцінив, як зменшення розміру позовних вимог, в чому, за оцінкою колегії суддів, припустився помилки щодо правильного застосування процесуальних норм ГПК України. Колегія суддів вважає за необхідне в цій частині оскаржене судове рішення скасувати і по сумі основного боргу - 40 609,20 грн. припинити провадження у справі згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, враховуючи таке.

В пунктах 4.4., 4.5. постанови № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Як встановлено колегією суддів та зазначено місцевим господарським судом у мотивувальній частині рішення, після порушення провадження до прийняття рішення судом першої інстанції у справі, відповідач погасив суму основного боргу повністю, що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 624 від 31.03.2016 на суму 15000,00 грн., № 634 від 01.04.2016 на суму 8000,00 грн., № 636 від 04.04.2016 на суму 17609,20 грн.. Факт погашення основного боргу сторонами у справі не заперечується.

У зв'язку з цим, у своїх заявах про уточнення позовних вимог від 20.04.2016, від 01.06.2016, які були прийняті до розгляду судом, позивач просив суд першої інстанції припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу (а/с 50; 70), що регулюється пунктом 1-1 ч. 1 статті 80 ГПК України.

Таким чином, враховуючи припинення існування предмета спору в процесі розгляду справи в частині основного боргу в сумі 40 609,20 грн. і те, що між сторонами не залишилося неврегульованих питань з цього приводу, провадження у справі в цій частині слід було припинити.

За таких обставин, ухвалене у справі судове рішення підлягає частковому скасуванню, а провадження у справі в частині вимоги про стягнення суми основного боргу 40 609,20 грн. - припиненню на підставі пункту 1-1 ч. 1 статті 80 ГПК України.

Крім того, позивачем (з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог від 20.04.2016, від 01.06.2016) заявлено вимоги про стягнення з відповідача 18 847,13 грн. пені, 5 590,73 грн. штрафу та 3 857,88 грн. інфляційних втрат за спірний період з 01.05.2015 по 29.03.2016.

Стосовно заявленого розміру похідних вимог колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про їх часткове задоволення, виходячи з такого.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлений п.3.13 договору порядок розрахунків, колегією суддів було здійснено перерахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем на суму боргу у розмірі 40 609,25 грн. за період з 01.05.2015 по 29.03.2016. При цьому враховано, що оскільки остання видаткова накладна датована 15.04.2015, то прострочення заборгованості слід розраховувати починаючи з - 09.05.2015, а не з 01.05.2015, як розрахував позивач.

Положення ст. 625 ГПК України не передбачають можливості вибіркового обрання особою індексів інфляції за окремі періоди в межах заявленого періоду за який нараховуються інфляційній, а тому мають враховуватися всі індекси інфляції (в т.ч. з від'ємним значенням).

Аналогічна правова позиція, щодо обрахування індексу інфляції, викладена в постановах Вищого господарського суду України від 27.01.2011 р. у справі №37/345, від 28.02.2011 р. у справі №37/340.

Із поданого розрахунку позивача вбачається, що ним безпідставно не враховано індекси інфляції, які мають від'ємне значення, відтак, за перерахунком суду розмір інфляційних втрат становить 2 468,28 грн. за спірний період з 09.05.2015 по 29.03.2016.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення інфляційних підлягають частковому задоволенню в розмірі 2 468,28 грн.

Відповідач як під час розгляду даної справи у місцевому господарському суді, так і під час апеляційного перегляду даної справи, заперечуючи вимоги позивача, посилався на неможливість одночасного стягнення штрафу та пені за одне й те саме порушення - прострочення оплати за поставлений товар. За його оцінкою, одночасне стягнення штрафу та пені є подвійною відповідальністю за одне і те саме правопорушення, що суперечить ст. 61 Конституції України, ст.ст. 549, 625 ЦК України.

Стосовно вищенаведеного колегія суддів вважає за необхідне відзначити про наступне.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 4 ГК України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом (Господарським).

Господарський кодекс називає неустойку, штраф і пеню різновидами штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів. Частина 3 ст. 549 ЦК України особливістю пені визнає те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проте, не може бути підставою відмови у задоволенні вимоги про сплату неустойки те, що вона встановлена за кожен день прострочення іншого (а не тільки грошового) зобов'язання, що така неустойка не підпадає під визначення пені, яке наводиться в ч.3 ст.549 ЦК України. Коли обов'язок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у зв'язку з порушенням зобов'язання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватися визначенням неустойки, що наводиться у ч. 1 ст. 549 ЦК України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки, що не вичерпують всього змісту поняття неустойки.

За таких обставин, необхідно зазначити, що пенею може забезпечуватись не лише грошове зобов'язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто, не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція, щодо можливості одночасного стягнення штрафу та пені, викладена у постановах Верховного Суду України від 09.04.2012 р. № 3-88гс11, від 28.02.2011 у справі № 23/225, від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно з ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом п.7.15 договору поставки передбачено, що якщо поставка товару відбулась на умовах відстрочення платежу, покупець отримав товар, але не розрахувався за нього з постачальником у визначені договором строки, то в цьому випадку покупець зобов'язується сплатити на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості простроченого зобов'язання за кожен день прострочення, інфляційні та штраф у вигляді 15 % від простроченої суми.

В пункті 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено наступне: щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися, як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п. 7.19 договору поставки сторони дійшли згоди щодо зміни тривалості позовної давності про сплату пені та штрафу в межах терміну загальної позовної давності - три роки.

Пунктом 7.20 договору встановлено, що термін нарахування штрафних санкцій за прострочку зобов'язання припиняється через три роки коли зобов'язання мало бути виконано.

За перерахунком колегії суддів, з урахуванням того, що прострочення заборгованості слід розраховувати починаючи з 09.05.2015, вимоги позивача про стягнення штрафу в розмірі 15 % річних підлягають частковому задоволенню в розмірі 5 440,53 грн.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення пені необхідно враховувати умови договору про продовження терміну нарахування штрафних санкцій за прострочку зобов'язання, в тому числі пені, до 3-х років (п. 7.20 договору), тобто відповідно до вказаних умов договору сторонами збільшено строк нарахування пені. За перерахунком колегії суддів з урахуванням того, що прострочення заборгованості слід розраховувати починаючи з 09.05.2015, вимоги позивача про стягнення пені підлягають частковому задоволенню в розмірі 18 238,19 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення похідних вимог, в цій частині вважає його законним та обґрунтованим.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку апеляційну скаргу ТОВ "ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 №910/4611/16 скасувати частково, прийняти нове судове рішення, за яким щодо суми основного боргу у розмірі 40 609,20 грн. - припинити провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, стягнути з відповідача на корись позивача пені в сумі 18 238,19 грн., 5 440,53 грн. штрафу, 2 468,28 грн. інфляційних втрат, в іншій частині похідних вимог слід відмовити, як обрахованих невірно.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ТОВ "ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 №910/4611/16 скасувати частково та прийняти нове судове рішення в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Припинити провадження у справі щодо стягнення суми основного боргу у розмірі 40 609,20 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вендер Проджект" (03680, м. Київ, вул. Желябова, буд. 8/4, кім. 316; ідентифікаційний код 39401391) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетон Комплекс" (04074 м. Київ, вул. Резервна, буд. 8; ідентифікаційний код 04012164) 18 238 (вісімнадцять тисяч двісті тридцять вісім) грн. 19 коп. пені, 5 440 (п'ять тисяч чотириста сорок) грн. 53 коп. штрафу, 2 468 (дві тисячі чотириста шістдесят вісім) грн. 28 коп. інфляційних втрат та 1273 (одну тисячу двісті сімдесят три) грн. 36 коп. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити».

3. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

4. Матеріали справи № 910/4611/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Л.В. Чорна