ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2016р. Справа № 914/2271/16

За позовом:Приватного акціонерного товариства «Будівельне управління-62 (шістдесят два)», Львівська обл., м. Новий Розділ;
до відповідача:Підприємства «Спецбуд-УТОГ» Львівської обласної організації українського товариства глухих, м. Львів;
про:стягнення боргу, інфляційних втрат, 3% річних
Суддя Крупник Р.В. Секретар Цяпка О.І.
Представники сторін:
від позивача:не зявився;
від відповідача:ОСОБА_1 представник (довіреність №10/16 від 03.10.2016р.), ОСОБА_2 директор.

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

05.09.2016р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Приватного акціонерного товариства «Будівельне управління-62 (шістдесят два)» (надалі Позивач) до Підприємства «Спецбуд-УТОГ» Львівської обласної організації українського товариства глухих (надалі Відповідач) про стягнення 15850,00 грн. боргу, 4295,00 грн. інфляційних втрат та 633,00 грн. 3% річних.

Ухвалою суду від 07.09.2016р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 19.09.2016р. Ухвалою від 19.09.2016р. суд відклав розгляд справи на 03.10.2016р. В судовому засіданні 03.10.2016р. судом було оголошено перерву до 31.10.2016р.

Представник позивача в судове засідання зявився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Як вбачається з позовної заяви, позов обґрунтований тим, що 24.03.2015р. позивачем на підставі видаткової накладної №22 було відпущено відповідачу товар плінтус в кількості 2600 п/м загальною вартістю 15850,00 грн. Відпуск товару здійснено для нагальних виробничих потреб відповідача за клопотанням начальника Західного управління капітального будівництва Міноборони України ОСОБА_3 Зважаючи на те, що неодноразові претензії позивача щодо оплати поставленого товару були залишені відповідачем без задоволення, позивач звернувся з позовною заявою до суду, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 15850,00 грн. боргу, 4295,00 грн. інфляційних втрат та 633,00 грн. 3% річних, всього 20778,00 грн.

Представник відповідача та директор Підприємства «Спецбуд-УТОГ» Львівської обласної організації українського товариства глухих в судове засідання зявилися, проти позову заперечили, просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Заперечуючи проти позову представник зазначає, що позивачем не надано доказів здійснення операції по передачі відповідачу деревяного плінтусу в кількості 2600 п/м, оскільки всупереч Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затв. наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р. на бланку накладної №22 від 24.03.2015р. відсутній підпис уповноваженої особи про прийняття вказаного товару. Відтак, не можна вважати, що така фінансова операція мала місце. Крім цього, відсутність між сторонами господарського договору свідчить про безпідставність нарахування інфляційних та 3% річних на суму боргу. Згідно ст. 503 ЦК України, якщо строк виконання боржником зобовязання не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь який час. Боржник повинен виконати такий обовязок в семиденний строк від дня предявлення вимоги. Однак, позивачем не представлено доказів скерування відповідачу претензій та доказів отримання їх відповідачем.

Заслухавши пояснення представників відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.03.2015р. позивачем виписано на імя відповідача рахунок №1 на оплату плінтуса деревяного в кількості 2600 м/п, загальною вартістю 15850,00 грн.

Як слідує з позовної заяви, 24.03.2015р. позивачем на підставі накладної №22 було поставлено відповідачеві плінтус деревяний в кількості 2600 м/п, вартістю 15850,00 грн.

Позивач стверджує, що вказаний товар було ним передано та отримано відповідачем через ОСОБА_4 згідно виписаної на нього довіреності №82 від 06.03.2015р. Факт одержання відповідачем товару підтверджується як згаданою накладною, так і подорожнім листом вантажного автомобіля №129 від 6-7 березня 2015р. і податковою накладною №35 від 30.03.2015р. на суму 15850,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що оскільки поставлений товар оплачений відповідачем не був, позивач звертався до відповідача з претензіями №326 від 29.12.2015р., №147 від 23.06.2016р., якими вимагав невідкладно сплатити заявлену до стягнення заборгованість. Однак, докази направлення (вручення) таких претензій про оплату відповідачеві в матеріалах справи відсутні. Натомість долучена позивачем до матеріалів справи поштова квитанція (фіскальний чек) датована 23.06.2016р. не є на думку суду належним доказом направлення претензії/претензій відповідачеві, оскільки відправлення, згідно даної квитанції направлялося відповідачу рекомендованою кореспонденцією, а не цінним листом з описом вкладення, з якого можна було б встановити, який саме документ направлявся на імя відповідача.

Встановивши наведені обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку.

В пункті 1 оглядового ОСОБА_2 від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» ВГС України зазначив, що дії сторін (передача продавцем товару покупцю за видатковими накладними, прийняття товару покупцем) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки.

Положеннями ч. 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з позовної заяви, доказами виникнення між сторонами договірних відносин на думку позивача, є накладна №22 від 24.03.2015р., подорожній лист вантажного автомобіля №129 від 6-7 березня 2015р., податкова накладна №35 від 30.03.2015р.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Згідно п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затв. наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Пунктом 2.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, що первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.4., 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку передбачено обовязкові реквізити первинних документів, а саме зазначено, що первинний документ повинен містити найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Проте, як вбачається з накладної №22 від 24.03.2015р., така не містить обовязкового реквізита первинного документа, зокрема, посади, прізвища особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистого підпису такої особи зі сторони покупця підприємства «Спецбуд-УТОГ» Львівської обласної організації українського товариства глухих.

Відсутність зазначених реквізитів первинного документа не може свідчити про те, що господарська операція (в даному випадку передача товару на суму 15850,00 грн. відповідачу) мала місце, оскільки така накладна не є належним та допустимим доказом в розумінні ст. 34 ГПК України.

Здійснюючи правову оцінку подорожнього листа вантажного автомобіля №129 від 6-7 березня 2015р., як доказу передачі товару позивачем відповідачу, суд зазначає наступне.

У відповідності до п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затв. наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363, товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Таким чином, єдиним документом (в силу норм вказаного вище Положення), який міг би засвідчити факт поставки товару автомобільним транспортом відповідачу являється виключно товарно-транспортна накладна, котрої позивачем представлено суду не було.

Судом встановлено, що на підставі наказу Міністерства інфраструктури України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10.12.2013р. №1005/1454 наказ Міністерства транспорту України, Міністерства статистики України від 29.12.1995р. №488/346 (котрим затверджено типові форми первинного обліку роботи вантажного автомобіля, в т.ч. подорожнього листа вантажного автомобіля, ф. №2) визнано таким, що втратив чинність.

Беручи до уваги те, що подорожній лист як первинний документ застосовувався для бухгалтерського та податкового обліку господарських операцій, для підтвердження витрат, пов'язаних із здійсненням перевезень, зокрема, витрат на пально-мастильні матеріали та станом на 24.03.2015р. втратив чинність як одна з типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля, відтак жодним чином не може бути доказом, який підтверджує факт здійснення господарської операції в даному випадку.

У відповідності до п. 201.1. ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

На переконання суду, лише первинні документи можуть підтвердити факт здійснення господарської операції, натомість податкова накладна є лише звітним податковим документом, а тому як доказ поставки товару відповідачу судом до уваги не береться.

Згідно ч. 1 ст. 32, ч. 1 ст. 33, ч. 1 ст. 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Оскільки в процесі судового розгляду позивачем належними та допустимими доказами не було доведено факту поставки відповідачеві товару в заявленому розмірі, суд вважає, що правові підстави для стягнення з відповідача боргу, 3% річних та інфляційних відсутні, відповідно і відсутні підстави для задоволення позову.

Судовий збір відповідно до положень ст. 49 ГПК України залишається за позивачем.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 02.11.2016 р.

Суддя Крупник Р.В.