РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2016Справа №910/17563/16
За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Проммонтаж-21"

до територіального сервісного центру №8045 Регіонального сервісного центру МВС в м.Києві

про визнання права власності

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники:

Від позивача Данилюк Є.М.(за довіреністю)

Від відповідача не прибув

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання права власності на транспортний засіб ГАЗ 5312, 1988 року випуску.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 16.09.2016 порушено провадження у справі №910/17563/16 та призначено до розгляду на 20.10.2016.

20.10.2016 в судовому засіданні оголошено перерву на 27.10.2016 для подання додаткових доказів по справі.

27.10.2016 в судове засідання прибув представник позивача, дав пояснення по справі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 27.10.2016 не з'явився, але через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача. Суд задовольнив дане клопотання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначив позивач - ТОВ «Проммонтаж - 21», на його балансі перебуває автомобіль ГАЗ 5312 д.н.з. АА 77 24 НК, 1988 року випуску. Автомобіль був придбаний на підставі біржового контракту № 33 від 22.06.2012.

Керівництвом ТОВ «Проммонтаж - 21» було прийнято рішення про продаж зазначеного транспортного засобу. Тому, генеральний директор позивача звернувся до Територіального сервісного центру № 8045 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві з заявою про зняття з обліку автомобіля.

Але відповідач відмовив у видачі облікової картки знятого з обліку транспортного засобу, в зв'язку з тим, що така картка надається лише за заявою власника. Як виявилося, в 2012 році автомобіль був знятий з обліку попереднім власником, але не був поставлений на облік новим власником. В ході перевірки було встановлено, що працівник, відповідальний за обслуговування транспортного засобу, не передав документи для реєстрації автомобіля та в подальшому звільнився.

Крім того, відповідач повідомив, що зараз провести реєстрацію вказаного автомобіля не можливо, так як біржова угода суперечить вимогам закону та довести право власності ТОВ «Проммонтаж - 21» на автомобіль можливо лише через суд.

Таким чином, відповідач не визнав право власності позивача на автомобіль ГАЗ 5312, у зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача з даним позовом.

Суд не погоджується з такими твердженнями позивача та приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з наступним:

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з положенням статей 1, 15 ГПК України господарський суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

Необхідною умовою для захисту порушеного права в порядку ст. 392 ТІК України є наявність права власності на момент звернення з позовом. В силу положень ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності є речово-правовим, і при зверненні до суду позивач повинен підтвердити наявність у нього права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

При цьому, власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (ст. 397 ЦК України), та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати (ч.3 ст. 388 ЦК України).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою КМУ від 28.10.2015 № 889 «Про утворення територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ» створено регіональний сервісний центр МВС в м. Києві (далі - РСІД МВС в м. Києві).

Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві наділений повноваженнями щодо реєстрації/обліку транспортних засобів, ведення обліку та накладення правових обмежень на транспортні засоби та їх складові частини, що мають ідентифікаційні номери.

РСЦ МВС в м. Києві не наділений повноваженнями щодо визнання чи невизнання права власності.

Згідно баз даних, наявних в РСЦ МВС в м. Києві, транспортний засіб ГАЗ 5312, 198-8 р.в., шасі № ХТН531200J1099055, д.н.з. АА7724НК 31.08.2012 був знятий власником (ТОВ «Проммонтаж-22») з обліку і в подальшому не реєструвався.

Реєстраційні операції з транспортними засобами в Україні здійснюються у відповідності до «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (далі - Порядок).

Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Відповідно до п. 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Позивачем даних документів не надано.

З матеріалів справи вбачається, що регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві не вчинив дій, що свідчили б про оспорювання чи невизнання ним права власності позивача на транспортний засіб.

Регіональним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві лише було встановлено недостатність поданих позивачем документів для здійснення реєстрації права власності, проте саме це право не оспорювалось та не оспорюється відповідачем.

За відсутності доказів оспорювання чи невизнання відповідачем права власності на спірне майно відсутні й підстави для визнання права власності на це майно на підставі статті 392 Цивільного кодексу України, оскільки право позивача не порушено.

Таким чином, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки пред'явлено позовну вимогу про визнання права власності на об'єкт, право власності щодо якого не оспорюється відповідачем.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України та ст.ст. 1, 2 Господарського процесуального кодексу України, особа звертається до суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу. Одним же зі способів захисту цивільного права в силу ст. 16 Цивільного кодексу України є визнання права.

Відповідно до статті 329 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Діючим законодавством не передбачено якими саме доказами власник повинен підтверджувати належність йому майна на праві власності, однак п. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України встановлено принцип добросовісного (правомірного) набуття права власності - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, підтвердженням права власності можуть бути документи, що фіксують, підтверджують і оформлюють самі юридичні факти, на підставі яких у власника виникає (або до нього переходить) право власності.

Відповідно до статті 13 Конституції України держава забезпечує рівній захист майнових прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» також спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість.

Статтею 147 Господарського кодексу України встановлено, що майнові права суб'єктів господарювання захищаються законом. Право власності та інші майнові права суб'єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу.

Положення ст. 20 Господарського кодексу України забезпечують право на захист своїх прав і законних інтересів шляхом визнання наявності прав.

Згідно ч. 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України встановлює можливість захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів шляхом визнання відповідного права.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В даному разі відповідач не оспорює право власності позивача на автомобіль як таке, відповідач лише визнав недостатність документів для проведення реєстрації права власності, оскільки такі документи є необхідними для цієї реєстрації згідно з вимогами чинного в Україні законодавства.

Також суд критично відноситься до того факту, що автомобіль, про визнання права власності на який заявлено в даному позові, не був зареєстрований позивачем понад чотири роки.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Проммонтаж-21" відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

СуддяГоловатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення 03.11.2016