ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07 листопада 2016 р. Справа № 903/705/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Волинського обласного управління АТ "Ощадбанк", м.Луцьк

до відповідача: Державного підприємства "Волиньвугілля", м.Нововолинськ

про стягнення 3 668 021, 83 грн.

Суддя Пахолюк В.А.

Секретар судового засідання Коваль О.М.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник дов. №360 від 03.03.2016р.

від відповідача: н/з.

Суть спору: позивач - Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії - Волинського обласного управління АТ "Ощадбанк", м.Луцьк звернувся в господарський суд Волинської області з позовною заявою до відповідача - Державного підприємства "Волиньвугілля", м.Нововолинськ про стягнення заборгованості за договорами про надання послуг в розмірі 3 668 021,83грон.

Свої вимоги обґрунтовує виходячи з наступного:

Відповідно до умов договору №121 про надання послуг по зарахуванню заборгованості та інших виплат, передбачених чинним законодавством, на вкладні рахунки від 05.07.2011 р. та договору №121/1 про надання послуг по зарахуванню заробітної плати та інших виплат, передбачених чинним законодавством, на карткові рахунки від 05.07.2011 р. укладених між ПАТ Державний ощадний банк України та ДП Волиньвугілля, банк зобовязаний забезпечити відкриття та обслуговування карткових та вкладних рахунків відкритих працівниками ДП Волиньвугілля ВП Шахтоуправління Нововолинське, ВП Шахта №9 НВ, ВП Шахта Бужанська, ВП Волиньвуглезбутпостач на умовах та за тарифами, що визначенні даним договором, а відповідач зобовязався замовляти та оплачувати послуги за зарахуванням на вкладні та карткові рахунки, завчасно відкриті в банку працівниками відповідача, заробітної плати останнім.

Присутній в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, а також на підставі клопотанням № б/н від 07.11.2016р. просив долучити до матеріалів справи копію рішення № 903/542/16 від 02.07.2014р.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 28.09.2016р. порушено провадження по справі та зобовязано було відповідача надати суду письмові пояснення та заперечення по суті та предметі спору, в т.ч. щодо розрахунку заборгованості за фактично надані послуги; довідку з ЄДРПОУ.

Відповідач відзиву чи заперечення щодо позову суду не надав, вимог ухвали суду від 28.09.2016р. не виконав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення № 45 5 від 05.10.2016р.

Відповідно до ст. 75 ГПК України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,

в с т а н о в и в:

05.07.2011 р. між ПАТ Державний ощадний банк України та ДП Волиньвугілля укладені договори: №121 про надання послуг по зарахуванню заробітної плати та інших виплат, передбачених чинним законодавством, на вклані рахунки та №121/1 про надання послуг по зарахуванню заробітної плати та інших виплат, передбачених чинним законодавством, на карткові рахунки.

Відповідно до п. 1.1 договору організація замовляє та оплачує, а банк бере на себе зобовязання здійснювати зарахування на вкладні рахунки, завчасно відкриті в банку працівниками ДП Волиньвугілля ВП Шахтоуправління Нововолинське, ВП Шахта №9 НВ, ВП Шахта Бужанська, ВП Волиньвуглезбутпостач на умовах та в стороки визначенні цим договором, заробітної плати працівників організації.

Відповідно до п. 2.1.3 та п.2.1.5. зазначених договорів відповідач зобовязався перерахувати плату за виконання банківських операцій по зарахуванню та виплаті з вкладних та карткових рахунків, розраховану відповідно до кількості працівників організацій, включених до списку.

Даними умовами договорів передбачено, що перерахування здійснюється не пізніше останнього робочого дня поточного місяця окремими платіжними дорученнями. Здійснювати оплату за безготівкове зарахування коштів на карткові, вкладні рахунки у розмірі 0,75% (нуль цілих сімдесят пять сотих) відсотків від кожної суми, що перераховується за умови, що виплата проводиться двома частинами та додаткову оплату за безготівкове зарахування коштів на карткові, вкладні рахунки у розмірі 0,25% (нуль цілих двадцять пять сотих) від кожної суми, що перераховується більше ніж два рази на місяць. Оплату проводититься не пізніше останнього робочого дня поточного місяця окремими платіжними дорученнями на рахунок НОМЕР_1.

Відповідач з часу укладення договорів частково вносив оплату за виконання позивачем операцій по зарахуванню та виплаті коштів з вкладних та карткових рахунків, однак станом на 20.09.2016р. у відповідності до договорів № 121 та 121/1 від 05.07.2011р. загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 3 668 021,83грн. є непогашеною.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Згідно розрахунку позивача заборгованість інфляційних втрат та 3 % річних за період з 22.05.2014р. по 20.09.2016р. відповідно становить: 717 809,75грн. та 101 471,88грн. є підставними та підлягають до задоволення.

Позивач у позовній заяві та присутній представник в судовому засіданні просив стягнути 1 367 164,16грн. пені за період з 22.05.2014р. по 19.09.2016р. з підстав ч. 2 ст. 231 ГК України та посилаючись на умови договору.

У відповідності до ч.2 ст. 231 ГК України якщо порушено господарське зобовязання, в якому хоча б одна сторона є субєктом господарювання що належить до державного сектора економіки, або порушення повязане з виконанням державного контракту, або виконання зобовязання фінансується за рахунок Державного бюджету Україничи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобовязання стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Відповідно до розрахунку наявного в матеріалах справи, позивачем був застосований розрахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що не передбачено умовами договорів.

Згідно вимог ст.551 ЦК України визначено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Виходячи з вище зазначеного та умов договорів, суд вважає вимогу позивача щодо стягнення пені в розмірі 1 367 164,16грн. є неправомірною та такою, яка не підлягає до задоволення.

Крім того, позивачем при нарахуванні пені не враховано вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З положень ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності із ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили

З метою досудового вирішення спору позивач звертався до відповідача з претензією № 858 від 13.06.2013р., однак остання залишилася без відповіді.

Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення частково в розмірі 2 300 857,67грн., з яких: 1 481 576,04грн. сума основного боргу, 101 471,88грн. -3% річних,

717 809,75грн. інфляційні втрати.

Оскільки спір був доведений до суду з вини відповідача, то витрати по сплаті позивачем судового збору в розмірі 55 020,33грн. відповідно до ст. 49 ГПК України слід покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 22, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України та на підставі ст.ст. 174, 173, 193, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 202, 509, 549,551, 626, 627, 629 Цивільного кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

1.Позов задовольнити частково в сумі 2 300 857,67грн.

2.Стягнути з державного підприємства Волиньвугілля (вул. Луцька, 1, м.Нововолинськ, Волинська область, ) на користь публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України на рахунок № в ОПЕР в філії - Волинського обласного управління АТ Ощадбанк 2 300857,67грн., з яких: 1 481 576,04грн. сума основного боргу, 101 471,88грн. -3% річних, 717 809,75грн. інфляційні втрати, а також 55 020,33грн. витрат повязаних зі сплатою судового збору.

3. В частині стягнення пені в розмірі 1 367 164,16грн. відмовити.

Повний текст рішення складено

08.11.2016

Суддя В. А. Пахолюк