РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2016№910/12056/16
За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської

державної адміністрації) «Київреклама»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «На Ко»

про стягнення 194 655, 25 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 196-2560/КР від 27.05.2016 р.;

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю № 260 від 11.03.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (далі позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «На Ко» (далі відповідач) про стягнення 194 655,25 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що відповідачем неналежним чином виконувались взяті на себе зобовязання по сплаті плати за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів, зокрема, у період січня по квітень 2016 року вносилась відповідачем з порушенням встановлених ОСОБА_3 строків, що стало підставою для нарахування штрафу, пені, інфляційних втрат та 3% річних на підставі п.п.7.2., 7.3. ОСОБА_3 та статті 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.07.2016 р. порушено провадження у справі № 910/12056/16, її розгляд призначено на 25.07.2016 р.

15.07.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а також заяву про уточнення позовних вимог, в якій він фактично деталізував викладені у позовній заяві вимоги та просить суд стягнути з відповідача штраф в сумі 113 974,13 грн., пеню в сумі 54 871,34 грн., 3% річних в сумі 4 237,34 грн., інфляційні втрати в сумі 21 572,44 грн.

19.07.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що в Окружному адміністративному суді міста Києва у письмовому провадженні знаходиться адміністративна справа № 826/3341/16 за позовом ТОВ «На Ко», предметом якого є те, що відповідачами з порушенням строків надання адміністративних послуг та вчасно не скасовано дозволи на розміщення зовнішньої реклами, по яким позивач нараховує плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів, і прийняття судового рішення у цій справ може нести наслідки перерахування виставлених позивачем рахунків з 01.01.2016 р. Також, відповідач зазначає, що позивачем не доведено, на яку саме суму основного боргу здійснювалось нарахування індексу інфляції, так як згідно акту звірки взаєморозрахунків станом на 06.06.2016 р. позивачем підтверджено відсутність основного боргу, та не доведено факту понесення ним матеріальних втрат.

25.07.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 25.07.2016р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 08.08.2016 р.

03.08.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

04.08.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 08.08.2016р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 17.08.2016 р.

17.08.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.08.2016 р. в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору у справі № 910/12056/16 на 15 днів, згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 12.09.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.09.2016 р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 28.09.2016 р.

27.09.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

28.09.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 28.09.2016 р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 12.10.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.10.2016 р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 26.10.2016 р.

25.10.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представниками позивача та відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 26.10.2016 р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 28.10.2016 р.

Представник позивача в судовому засіданні 28.10.2016 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 28.10.2016 р. проти задоволення позову заперечив.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 28.10.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.09.2013р. між позивачем (підприємство) між позивачем (підприємство) та відповідачем (розповсюджувач) було укладено договір № 1133/13 на право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва.

За цим ОСОБА_3 на підставі відповідного наказу дозвільного органу про встановлення пріоритету на місце(-я) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), дозволу(-ів) на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці, наданого(-их) на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), розповсюджувачеві надається право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження яким(-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва, за умов повного дотримання розповсюджувачем цього ОСОБА_3 та Порядку розміщення реклами в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 р. № 37/6253, з наступними змінами та доповненнями), а розповсюджувач зобов'язується користуватися наданим йому правом тимчасового користування, своєчасно та згідно з умовами цього ОСОБА_3 перераховувати плату за право тимчасового користування виключно на поточний рахунок підприємства, належним чином, своєчасно та у повному обсязі виконувати свої обов'язки за цим ОСОБА_3 та не зловживати наданими розповсюджувачу правами (п. 1.1 ОСОБА_3).

Відповідно до п. 3.1 ОСОБА_3, адресні програми на пріоритет - це перелік місць для розміщення рекламних засобів, на які розповсюджувачем встановлено пріоритет. Адресна програма на пріоритет має відображати перелік місць для розміщення рекламних засобів, на які встановлено пріоритет, дату та строк дії пріоритету, відомості про плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів за місяць.

Згідно з п. 3.2 ОСОБА_3 адресні програми на право тимчасового користування - це перелік місць для розміщення рекламних засобів, на які розповсюджувачу надано дозволи на розміщення рекламних засобів. Адресна програма на право тимчасового користування має відображати перелік місць для розміщення рекламних засобів, на які Розповсюджувачу надано дозволи на розміщення рекламних засобів, вид рекламних засобів, дату початку та закінчення строку дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами, а також відомості про плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів за місяць, що відповідає виду рекламних засобів та визначається згідно відповідного розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Сторони домовились, що ціною цього ОСОБА_3 є плата за Право тимчасового користування, розрахована згідно вимог Порядку, цього ОСОБА_3, згідно встановлених за Розповсюджувачем пріоритетів та наданих дозволів, вказаних у відповідних адресних програмах (п. 6.1 ОСОБА_3).

Відповідно до п. 6.2 ОСОБА_3 розмір плати за право тимчасового користування встановлюється виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) та нараховується Підприємством відповідно до вимог Порядку та умов цього ОСОБА_3).

За приписами п. 6.3 ОСОБА_3 підставою для нарахування плати за право тимчасового користування місцями та внесення розповсюджувачем відповідної плати є рішення дозвільного органу та/або виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та укладений Договір на право тимчасового користування місцями.

Пунктом 6.5 ОСОБА_3 передбачено, що на підставі відповідних рішень дозвільного органу та/або виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Підприємство здійснює перерахунок та коригує розмір плати за право тимчасового користування та підписується адресна програма в новій редакції.

Розрахунковим періодом надання права тимчасового користування та нарахування плати за право тимчасового користування є календарний місяць (п. 6.7 ОСОБА_3).

Відповідно до п. 6.8 ОСОБА_3 плата за право тимчасового користування нараховується Підприємством щомісячно та перераховується Розповсюджувачем зовнішньої реклами не пізніше двадцять п'ятого числа поточного місяця, виключно на поточний рахунок Підприємства, в розмірах, зазначених Підприємством в рахунках. Факт неотримання рахунку не звільняє Розповсюджувача зовнішньої реклами від здійснення плати за Право тимчасового користування.

Згідно з п. 6.9 ОСОБА_3 приймання-передачі до ОСОБА_3, із наведеним в ньому розрахунком плати за право тимчасового користування, підтверджує факт надання права тимчасового користування у відповідному розрахунковому періоді.

Плата визначається за такою формулою: Рп = S * Бт * kз * kд, де Рп - розмір плати (у гривнях за місяць); S - площа рекламного засобу (в кв. м.); Бт - базовий тариф, що відповідає виду рекламного засобу та визначається згідно відповідного розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), kз - зональний коефіцієнт, що враховує територіальну прив'язку рекламного засобу, яка визначається відповідним розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), kд - додатковий коригуючий коефіцієнт, що враховує особливості розміщення рекламного засобу, визначається згідно з відповідним розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), застосовується на підставі актів обстежень місць розміщення рекламного засобу, та застосовується строком на один місяць, після чого проводиться повторне обстеження.

Пунктом 5.2.3 ОСОБА_3 передбачено, що розповсюджувач зобов'язаний не пізніше 25 числа поточного місяця, отримувати та сплачувати рахунки за право тимчасового користування, у тому числі і у разі встановлення пріоритету.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами були укладені адресні програми № 19 від 09.01.2014 р., № 21 від 21.01.2014 р., № 31 від 21.02.2014 р., № 38 від 02.04.2014 р., № 41 від 11.04.2014 р., № 42 від 11.04.2014 р., № 45 від 22.04.2014 р., № 48 від 06.05.2014 р., № 52 від 15.05.2014 р., № 55 від 22.05.2014 р., № 56 від 22.05.2014 р., № 60 від 03.06.2014 р., № 65 від 07.08.2014 р., № 85 від 31.10.2014 р., № 86 від 14.11.2014 р., № 87 від 14.11.2014 р., № 88 від 18.11.2014 р., № 89 від 16.12.2014 р., № 90 від 02.12.2014 р., № 91 від 02.12.2014 р., № 92 від 23.12.2014 р., № 98 від 12.05.2015 р., № 99 від 15.05.2015 р., № 102 від 31.07.2015 р., № 103 від 12.08.2015 р., № 104 від 29.09.2015 р., № 111 від 30.12.2015 р., № 112 від 25.01.2016 р., № 113 від 14.01.2016 р., № 114 від 19.01.2016 р.,

В подальшому, сторони укладали Додаткові угоди № 1133/13-66 від 28.04.2016 р., № 1133/13-20 від 29.01.2015 р., № 1133/13-21 від 30.01.2015 р., № 1133/13-22 від 16.02.2015 р., № 1133/13-23 від 12.05.2015 р., № 1133/13-24 від 29.04.2015 р., № 1133/13-25 від 12.05.2015 р., № 1133/13-26 від 12.05.2015 р., № 1133/13-27 від 12.05.2015 р., № 1133/13-28 від 15.06.2015 р., № 1133/13-29 від 11.06.2015 р., № 1133/13-30 від 18.09.2015 р., № 1133/13-31 від 12.08.2015 р., № 1133/13-32 від 12.08.2015 р., № 1133/13-33 від 29.09.2015 р., № 1133/13-34 від 29.09.2015 р., № 1133/13-35 від 29.09.2015 р., № 1133/13-36 від 29.09.2015 р., № 1133/13-37 від 29.09.2015 р., № 1133/13-38 від 07.10.2015 р., № 1133/13-39 від 30.09.2015 р., № 1133/13-40 від 23.10.2015 р., № 1133/13-41 від 23.10.2015 р.,№ 1133/13-42 від 23.10.2015 р., № 1133/13-43 від 23.10.2015 р., № 1133/13-44 від 23.10.2015 р., № 1133/13-45 від 23.10.2015 р., № 1133/13-46 від 23.10.2015 р., № 1133/13-47 від 23.10.2015 р., № 1133/13-48 від 23.10.2015 р., № 1133/13-49 від 13.11.2015 р., № 1133/13-50 від 13.11.2015 р., № 1133/13-51 від 12.11.2015 р., № 1133/13-52 від 03.12.2015 р., № 1133/13-53 від 26.11.2015 р., № 1133/13-54 від 19.11.2015 р., № 1133/13-55 від 10.12.2015 р., № 1133/13-56 від 10.12.2015 р., № 1133/13-57 від 10.12.2015 р., № 1133/13-58 від 16.12.2015 р., № 1133/13-59 від 21.12.2015 р., № 1133/13-60 від 21.12.2015 р., № 1133/13-61 від 28.12.2015 р., № 1133/13-62 від 15.01.2016 р., № 1133/13-63 від 18.01.2016 р., № 1133/13-64 від 25.01.2016 р., № 1133/13-66 від 28.04.2016 р., № 1133/13-67 від 03.06.2016 р.,№ 1133/13-69 від 03.06.2016 р.№ 1133/13-70 від 15.06.2016 р., відповідно до яких внаслідок зміни обставин розривали Договір в частині місць наданих для розміщення реклами за відповідними номерами дозволів та вносили відповідні зміни до Адресних програм.

Судом встановлено, що позивач належним чином виконував взяті на себе зобовязання за ОСОБА_3, відповідно до Адресних програм надавав відповідачу право на тимчасове користування місцями для розміщення рекламних засобів, та виставляв для оплати рахунки (корегуючи рахунки) № 117222 від 04.01.2016 р. на суму 2 559, 60 грн., № 117358 від 04.01.2016 р. на суму 4 767, 90 грн., № 117765 від 12.01.2016 р. на суму 213 797, 14 грн., № 119924 (117765) на суму 103, 82 грн., № 117784 від 15.01.2016 р. на суму 1 311, 55 грн., № 119926 (117784) від 31.01.2016 р. на суму 3 082, 73 грн., № 119949 (117784) від 15.02.2016 р. на суму 293, 59 грн., № 118496 від 16.01.2016 р. на суму 40 416, 86 грн.,№ 123493 (118496) від 30.04.2016 р. на суму -7 000, 00 грн., № 118531 від 22.01.2016 р. на суму 132, 44 грн., № 118767 від 31.01.2016 р. на суму 1 981, 62 грн., № 123511 (118767) від 30.04.2016 р. на суму -495, 41 грн., № 119438 від 31.01.2016 р. на суму 963, 29 грн., № 118766 від 02.02.2016 р. на суму 52 904, 03 грн., № 123507 (118766) від 30.04.2016 р. на суму -32 660, 60 грн., № 118768 від 02.02.2016 р. на суму 2 559, 60 грн., № 123513 (118768) від 30.04.2016 р. на суму -2 559, 60 грн., № 118769 від 02.02.2016 р. на суму 2 559, 60 грн.,№ 118770 від 02.02.2016 р. на суму 171, 07 грн., № 118963 від 03.02.2016 р. на суму 217 994, 57 грн., № 119439 від 08.02.2016 р. на суму 853, 20 грн., № 119927 від 10.02.2016 р. на суму 186, 62 грн., № 119947 від 15.02.2016 р. на суму 1 604, 26 грн., № 120361 від 29.02.2016 р. на суму 4 384, 80 грн., № 123494 (120361) від 30.04.2016 р. на суму -4 384, 80 грн., № 120301 від 02.03.2016 р. на суму 47 102, 70 грн., № 123514 (120301) від 30.04.2016 р. на суму -27 158, 92 грн., № 120344 від 02.03.2016 р. на суму 1 733, 93 грн., № 120368 від 02.03.2016 р. на суму 12 916, 80 грн., № 123497 від 30.04.2016 р. на суму 12 916, 80 грн., № 120752 від 10.03.2016 р. на суму 219 849, 67 грн., № 122156 від 07.04.2016 р. на суму 18 071, 42 грн., № 123(122156) від 30.04.2016 р. на суму-13 417, 91 грн., № 12373 від 12.04.2016 р. на суму 203 936, 57 грн., № 123605 від 10.05.2016 р. на суму 177 303,40 грн.

Проте, відповідач плату за надане йому право на тимчасове користування місцем для розміщення зовнішньої реклами здійснював з порушенням встановлених ОСОБА_3 строків, у звязку позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

ОСОБА_3 є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу приписів ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Під час розгляду справи судом встановлено, що виставлені позивачем рахунки у період з січня по квітень 2016 року відповідач сплачував з порушенням встановлених ОСОБА_3 строків, у звязку з чим позивачем заявлені вимоги про стягнення пені в сумі 54 871,34 грн. та штрафу в сумі 113 974,13 грн.

Згідно зі статтею 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання (стаття 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення частинах. 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань».

Відповідно до п. 7.2. ОСОБА_3 Підприємство має право застосувати до Розповсюджувача такі штрафні санкції: за несвоєчасне або неповне внесення платежів пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у термін, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Крім того, відповідно до п. 7.3. ОСОБА_3 підприємство має право додатково нарахувати боржнику за прострочення внесення платежів за Право тимчасового користування, що складає більше одного місяця штраф у розмірі 15 відсотків простроченої суми.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та штрафу, з урахуванням викладених відповідачем у Додаткових поясненнях від 27.09.2016 р. заперечень, судом встановлено, що їх розмір є заниженим внаслідок допущених позивачем арифметичних та методологічних помилок, в тому числі помилок під час визначення кількості календарних днів, за які здійснюється розрахунок пені відносно обраного ним періоду нарахування.

При цьому, суд зазначає, що вказані відповідачем у Додаткових поясненнях від 27.09.2016 р. зауваження на допущені позивачем помилки щодо періодів нарахування пені та штрафу, а також дати здійснених відповідачем оплат, не призвели до безпідставного збільшення розміру нарахованих штрафних санкцій.

Враховуючи те, ще судом, з урахуванням принципу диспозитивності господарського процесу, було здійснено перерахунок пені та штрафу й встановлено, що їх розмір, без допущених позивачем помилок, в тому числі арифметичних, перевищує розмір заявлений до стягнення позивачем, позовні вимоги в цій частині з огляду на відсутність клопотання про вихід за межі позовних вимог підлягають задоволенню саме в розмірі, визначеному позивачем.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення 21 572,44 грн. інфляційних втрат та 4 237,34 грн. 3% річних, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку статті 625 Цивільного кодексу України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997 р.).

В силу приписів п. 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 21 572,44 грн. суд вважає їх арифметично невірними та такими, що не повністю відповідають вимогам чинного законодавства через невірно обрану методику розрахунку.

За розрахунком суду, розмір інфляційних втрат складає 21 566, 92 грн.

Водночас, наданий позивачем розрахунок 3% річних є невірним в силу допущених арифметичних помилок, що призвело до їх заявлення позивачем у меншому розмірі, ніж він мав право нарахувати.

При цьому, допущені позивачем помилки щодо періодів нарахування пені та штрафу, а також дати здійснених відповідачем оплат, не призвели до безпідставного збільшення розміру нарахованих відсотків річних.

Проте, оскільки від позивача не надходило клопотання про вихід за межі позовних вимог, вони в цій частині підлягають задоволенню в розмірі 4 237,34 грн.

Відповідач, у свою чергу, своїм правом при розгляді даної справи не скористався, власний контррозрахунок інфляційних втрат, 3 % річних, штрафу та пені до матеріалів справи не надав.

Доводи відповідача в частині того, що в Окружному адміністративному суді міста Києва у письмовому провадженні знаходиться адміністративна справа № 826/3341/16 за позовом ТОВ «На Ко», предметом якого є те, що відповідачами з порушенням строків надання адміністративних послуг та вчасно не скасовано дозволи на розміщення зовнішньої реклами, по яким позивач нараховує плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів, і прийняття судового рішення у цій справ може нести наслідки перерахування виставлених позивачем рахунків з 01.01.2016 р. судом до уваги не приймаються, оскільки станом на день вирішення спору відповідні дозволи, на підставі яких позивачем нараховано плату за тимчасове користування місцями для розміщення реклами не скасовані та є чинними.

Що стосується викладених відповідачем у Додаткових поясненнях від 04.08.2016 р. та від 25.10.2016 р. тверджень щодо визначеного статтею 83 Господарського процесуального кодексу України права суду зменшити розмір нарахованої неустойки, суд зазначає, що вказане право може бути реалізоване судом лише у випадку наявності в матеріалах справи відповідних доказів в підтвердження наявності обставин,з якими закон пов'язує можливість зменшення розміру неустойки, тоді як таких доказів суду надано не було.

При цьому, виходячи зі змісту ст. 83 Господарського процесуального кодексу України зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду (а не його обовязком), відповідно до якого оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обовязок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно зясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. Про судове рішення рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обовязки, позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «На Ко» (01001, місто Київ, вулиця Прорізна, будинок 23, офіс 15; ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (04070, місто Київ, Боричів Узвіз, будинок 8; ) 113 974 (сто тринадцять тисяч девятсот сімдесят чотири) грн. 13 коп. штрафу, 54 871 (пятдесят чотири тисячі вісімсот сімдесят одну) грн. 34 коп. пені, 4 237 (чотири тисячі двісті тридцять сім) грн. 34 коп. 3% річних, 21 566 (двадцять одну тисячу пятсот шістдесят шість) грн. 92 коп. інфляційних втрат та 2 919 (дві тисячі девятсот девятнадцять) грн. 74 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.11.2016 р.

Суддя М.Є. Літвінова