ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2016 р. Справа № 918/933/16

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Фермерського господарства ім. Шевченка

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро"

про визнання договору недійсним,

за участі представників сторін:

від позивача - не з'явився.;

від відповідача - ОСОБА_1, довіреність від 17 лютого 2016 року б/н.

В судовому засіданні 20 жовтня 2016 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2016 року Фермерське господарство ім. Шевченка (далі Господарство) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" (далі Товариство) про визнання недійсним укладеного між сторонами договору про надання поворотної позики від 30 червня 2015 року № 01-П/06/2015.

В обґрунтування своїх вимог Господарство посилалося на те, що Товариство не мало права на укладення вищенаведеної угоди у звязку з відсутністю у відповідача відповідної ліцензії на надання фінансових послуг. Крім того, спірний правочин, на думку Господарства, є удаваним, оскільки був укладений з метою приховання іншого правочину договору про надання безповоротної фінансової допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка. Також позивач посилався на невідповідність умов оспорюваної угоди нормативним приписам чинного законодавства в частині встановлення подвійної відповідальності за неналежне виконання позичальником умов цього договору.

Ухвалою суду від 30 серпня 2016 року позовну заяву Господарства від 29 серпня 2016 року прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 918/933/16, розгляд якої призначено на 19 вересня 2016 року.

13 вересня 2016 року від Товариства через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву від 12 вересня 2016 року (а.с. 19-20), в якому відповідач заперечив проти задоволення позову Господарства з огляду на те, що при укладенні спірного договору сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов. Крім того, посилання Господарства на відсутність у Товариства відповідної ліцензії на надання фінансових послуг, на думку відповідача, є безпідставними, оскільки фінансова допомога за оспорюваною угодою надавалася на безоплатній основі без мети отримання прибутку.

Ухвалою суду від 19 вересня 2016 року розгляд справи відкладено на 10 жовтня 2016 року.

Ухвалою суду від 10 жовтня 2016 року розгляд справи відкладено на 20 жовтня 2016 року.

Представник відповідача у судовому засіданні 20 жовтня 2016 року проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 12 вересня 2016 року.

Позивач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення відповідних поштових відправлень з підписами уповноважених осіб Господарства (а.с. 18, 30, 35). Проте позивач явку свого повноважного представника у призначені судові засідання не забезпечив, документів, витребуваних у нього ухвалами суду від 30 серпня 2016 року, від 19 вересня 2016 року та від 10 жовтня 2016 року, не надав, будь-яких заяв чи клопотань із зазначенням причин щодо своєї неявки на адресу суду не направив.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для чергового відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 77 ГПК України встановлено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Зі змісту даної норми вбачається, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Водночас явка представника Господарства у судове засідання обовязковою не визнавалась. Крім того, розгляд даної справи вже неодноразово відкладався ухвалами суду від 19 вересня 2016 року та від 10 жовтня 2016 року.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Частиною 3 даної статті передбачено, що у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Проте ні позивачем, ні відповідачем не було подано суду відповідного клопотання про продовження строку розгляду даного спору. У той же час чергове відкладення розгляду справи може спричинити до виходу за межі встановленого частиною 1 статті 69 ГПК України граничного строку, передбаченого для вирішення цього спору.

За таких обставин, беручи до уваги те, що позивачу надавалося достатньо часу для висловлення своєї правової позиції по суті спору, подання додаткових письмових пояснень та документів, беручи до уваги, що неявка представника позивача не перешкоджає вирішенню цього спору, а також зважаючи на те, що чергове відкладення розгляду справи спричинить до виходу за межі встановленого статтею 69 ГПК України граничного строку вирішення спору, суд дійшов висновку про необхідність розгляду даної справи без участі представника Господарства.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим представником відповідача оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представника Товариства, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2015 року між Товариством та Господарством було укладено договір про надання поворотної позики № 01-П/06/2015, за умовами якого позивач як позикодавець зобов'язався надати відповідачу (позичальнику) поворотну фінансову допомогу, а останній, у свою чергу, повернути вказану позику Товариству у визначений договором строк.

Вищенаведена угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками зазначених субєктів господарювання.

Згідно з пунктом 2.1 цього договору поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 200 000 грн. 00 коп.

Зі змісту пункту 2.2 наведеної угоди вбачається, що поворотна фінансова допомога надається позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.

Поворотна фінансова допомога надається позикодавцем позичальнику шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця (пункт 2.3 договору).

Відповідно до пункту 3.1 даного правочину поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 30 червня 2016 року.

Пунктом 3.2 цієї угоди передбачено, що повернення грошових коштів проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця.

Приписами пункту 8.1 договору встановлено, що останній вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами їх зобовязань за договором.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 липня 2016 року у справі № 918/524/16 за позовом Товариства до Господарства про стягнення заборгованості в сумі 185 169 грн. 53 коп., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 30 серпня 2016 року, вимоги Товариства задоволено частково. Стягнуто з Господарства на користь позивача у даній справі 184 000 грн. 00 коп. основного боргу, який виник у звязку з неналежним виконанням позичальником умов укладеного між сторонами договору про надання поворотної позики від 30 червня 2015 року № 01-П/06/2015, а також нарахованих на підставі вищенаведених обставин сум, зокрема, 25% відсотків річних у розмірі 504 грн. 11 коп. та 663 грн. 61 коп. пені. Водночас у задоволенні решти предявлених Товариством до Господарства вимог було відмовлено.

Вказане рішення місцевого господарського суду у наведеній справі на час розгляду цього спору не було скасовано та набрало законної сили.

Даним рішенням, зокрема, встановлено, що Товариство належним чином виконало взяті на себе за вищенаведеним договором зобов'язання та перерахувало на рахунок Господарства грошові кошти в розмірі 200 000 грн. 00 коп. Цей факт додатково підтверджується наявною у матеріалах даної справи копією платіжного доручення від 30 червня 2015 року № 4311 (а.с. 22).

Водночас вищенаведеним рішенням також було встановлено, що Господарство вищевказану суму фінансової допомоги у повному обсязі не повернуло, частково сплативши Товариству лише 16 000 грн. 00 коп. та заборгувавши таким чином останньому 184 000 грн. 00 коп.

Обгрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним спірного договору про надання поворотної позики від 30 червня 2015 року № 01-П/06/2015, Господарство посилалося, зокрема, на те, що Товариство не мало права на укладення цієї угоди у звязку з відсутністю у відповідача відповідної ліцензії на надання фінансових послуг.

Проте вказані посилання не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) презюмується правомірність правочину.

Слід зазначити, що на час розгляду цієї справи доказів недійсності чи розірвання договору про надання поворотної позики від 30 червня 2015 року № 01-П/06/2015, зокрема, відповідних судових рішень з цього приводу, Господарському суду Рівненської області не надано.

Згідно статті 14.1.257. Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовою установою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

За пунктом 5 цієї статті фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що визначальною ознакою фінансової послуги в розумінні вказаного Закону є її надання з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

У той же час пунктом 2.2 спірної угоди передбачено, що поворотна фінансова допомога за цим договором надавалася позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами була відсутня. Відтак, ця поворотна фінансова допомога не надавалася Товариством з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Отже, укладений між сторонами договір про надання поворотної позики від 30 червня 2015 року № 01-П/06/2015 узгоджується з вищезазначеними законодавчими вимогами, оскільки його умови не передбачають сплату будь-яких відсотків за користування коштами фінансової допомоги.

Також суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 4.2 спірного договору, у випадку несвоєчасного повернення позики, позичальник сплачує на користь позикодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а також двадцять пять відсотків річних за кожен день такого прострочення.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту вищенаведеного пункту договору вбачається, що сторони погодили розмір процентів, що підлягають стягненню з боржника у звязку з простроченням ним виконання взятого на себе грошового зобовязання, та визначили його на рівні двадцяти пяти відсотків.

Відтак, передбачений пунктом 4.2 оспорюваного правочину обовязок сплати двадцяти пяти відсотків річних є відповідальністю за неналежне виконання грошового зобов'язання, передбаченою статтею 625 ЦК України.

Зі змісту вищенаведених положень вбачається, що сплата процентів річних від простроченої суми не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 4 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (надалі Постанова).

Також судом враховано, що правова природа процентів річних, про які йдеться у частині 2 статті 625 ЦК України, є відмінною від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Такої ж правої позиції дотримується Вищий господарський суд України у пунктам 6.1 та 6.2 Постанови.

Так, умовами спірного договору передбачена відповідальність у формі сплати процентів річних в розмірі 25 % у звязку з неналежним виконанням позичальником свого грошового зобов'язання.

У той же час даний правочин не містить умов щодо нарахування процентів за користування грошовими коштами.

Відтак, у своїй позовній заяві Господарство помилково ототожнює проценти, нараховані за неналежне виконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України), та проценти за користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України), що свідчить про необґрунтованість його тверджень.

Крім того, як встановлено рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 липня 2016 року у справі № 918/524/16, яке на час розгляду даного спору набрало законної сили, Товариство нараховувало двадцять пять процентів річних у звязку з несвоєчасним поверненням Господарством наданої йому поворотної фінансової допомоги, тобто неповерненням цієї допомоги в строки, передбачені спірним договором.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що Товариство не вчиняло жодних дій, які б підпадали під ознаки фінансової послуги, а тому останнє не потребувало передбаченої Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" відповідної ліцензії для надання коштів згідно спірного правочину.

За таких обставин твердження позивача про те, що Товариство не мало права на вчинення договору про надання поворотної фінансової допомоги є необґрунтованим.

Також, Господарство у своїй позовній заяві вказувало на те, що оспорюваний договір підпадає під ознаки удаваного правочину, оскільки ця угода, на думку позивача, була укладена з метою приховання іншого правочину договору про надання безповоротної фінансової допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

У відповідності до частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однією з загальних засад цивільного законодавства згідно зі статтею 3 ЦК України є свобода договору.

Волевиявлення Господарства та Товариства щодо укладання договору про надання поворотної позики від 30 червня 2015 року № 01-П/06/2015 підтверджується наявністю на вказаному договорі підписів уповноважених представників сторін, а також відбитками печаток зазначених субєктів господарювання.

Укладаючи спірний правочин, сторони були вільними в укладенні договору, визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) спірного правочину, відповідала внутрішній волі сторін.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами даної справи та рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 липня 2016 року у справі № 918/524/16. Докази, які спростовують ці обставини, у матеріалах даної справи відсутні.

Як було зазначено вище, Товариство належним чином виконало взяті на себе за вищенаведеним договором зобов'язання та перерахувало на рахунок Господарства грошові кошти в розмірі 200 000 грн. 00 коп. Цей факт підтверджується наявною у матеріалах даної справи копією платіжного доручення від 30 червня 2015 року № 4311, а також встановлений рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 липня 2016 року у справі № 918/524/16, яке на час розгляду даного спору набрало законної сили.

Водночас Господарство вищенаведену суму фінансової допомоги у добровільному порядку повернуло лише частково, сплативши Товариству 16 000 грн. 00 коп.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що факт укладання спірного договору, а також факт вчинення сторонами дій, направлених на його виконання, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та вищенаведеним рішенням суду.

Відтак, суд критично ставиться до тверджень позивача щодо удаваності спірного правочину, оскільки матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на удаваність такої угоди.

Слід також зазначити, що Господарство не надало суду жодного доказу в підтвердження того, що сума перерахованої Товариством поворотної фінансової допомоги у розмірі 200 000 грн. 00 коп. була отримана Товариством з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка, освоєна даною юридичною особою, а також використана останньою для ведення власної господарської діяльності. Більше того, позивачем не було надано суду жодних документів, які б ідентифікували вищенаведену юридичну особу, підтверджували її правовий статус та вказували на наявність будь-яких правовідносин зазначеного субєкта господарювання зі сторонами цього спору.

Крім того, Господарство у позовній заяві зазначало, що спірний договір суперечить умовам чинного законодавства України, оскільки у ньому передбачена подвійна відповідальність за одне і теж порушення (стягнення пені та 25 процентів річних).

Як вже було зазначено, відповідно до пункту 4.2 спірного договору, у випадку несвоєчасного повернення позики, позичальник сплачує на користь позикодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а також двадцять пять відсотків річних за кожен день такого прострочення.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11 та Верховний Суду України у постанові від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс11.

Враховуючи вищезазначене, суд не приймає до уваги твердження позивача про встановлення у спірному договорі подвійної відповідальності, у звязку з їх необґрунтованістю.

За приписами частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є: визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Із змісту зазначеної статті випливає, що правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, до яких, зокрема, треба віднести: законність змісту правочину, наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам законодавства, його спрямованість. Правочин є чинним, якщо він не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам громадського суспільства.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України правочин є дійсним, якщо його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та загальним умовам дійсності правочину.

Згідно частин 1, 3 статті 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи, що позивачем не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до Товариства, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову Господарства, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 21 жовтня 2016 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2- позивачу рекомендованим (35720, Рівненська обл., Здолбунівський р-н, с. Копитків, вул. Шкільна, 9);

3- відповідачу рекомендованим (33028, м. Рівне, вул. Драгоманова, 27).