КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2016 р. Справа№ 910/6083/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.;

за участю представників сторін:

від позивача: Чеботарьова І.Г. - представника за довіреністю № 14-124 від 13.05.2014;

від відповідача: Деркач Т.Г. - представник за довіреністю № 1725/16 від 27.04.2016;

від третьої особи: не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016

у справі № 910/6083/16 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

за участю третьої особи без заявлення самостійних вимог на стороні позивача Кабінету Міністрів України,

про стягнення заборгованості у розмірі 1 072 695 713,50 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 1 072 695 713,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов договору № 06/09-11 в частині оплати поставленого імпортованого природного газу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неправомірно застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», оскільки такий Закон втратив чинність 30.06.2012, а звернення позивача з позовом відбулось 30.03.2016. Окрім цього, апелянт зазначив, що відповідачем не було дотримано процедури списання заборгованості, що визначена постановою Кабінету Міністрів України № 894 «Про затвердження Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію» від 08.08.2011.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до розгляду.

Справа розглядалась різними складами суду.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.09.2016, для розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі № 910/6083/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М., вказана судова колегія прийняла апеляційну скаргу у даній справі до свого провадження та розпочала розгляд апеляційної скарги спочатку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 до участі у справу було залучено третю особу без заявлення самостійних вимог на стороні позивача Кабінет Міністрів України, а розгляд апеляційної скарги відкладено на 25.10.2016.

25.10.2016 через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відповідач надав судову практику в аналогічних спорах, яка долучена до матеріалів справи.

В судовому засіданні 25.10.2016 представник позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримала, просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позову в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.10.2016 проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

В судове засідання 25.10.2016 третя особа не з'явилась, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 03.10.2016 третій особі ухвали Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2016, про причини неявки не повідомила, жодних заяв або клопотань від останньої не надходило.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника третьої особи, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення присутніх представників учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 23.01.2009 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (як постачальником) та Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (як покупцем) був укладений договір поставки природного газу промисловим споживачам № 06/09-11 (надалі - договір), згідно з умовами якого постачальник зобов'язувався передати покупцеві у 2009 році імпортований природний газ (надалі - природний газ), за наявності його обсягів, для подальшої реалізації промисловим споживачам та для власних потреб об'єктів, які знаходяться на балансі газорозподільних підприємств (надалі - споживачам), та протранспортувати природний газ через територію Молдови для споживачів України, а покупець, в свою чергу, вказаний природний газ та послуги з його транспортування - прийняти та оплатити вчасно і в повному обсязі.

Однак, відповідач зобов'язання, взяті на себе згідно з умовами договору, виконав неналежним чином, природний газ та послуги з його транспортування оплатив частково та з порушенням строку, встановленого умовами договору. У зв'язку з чим, у квітні 2013 позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 1 288 762 624,32 грн. основного боргу, 125 111 516,70 грн. 3 % річних та суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 178 670 756,65 грн.

За результатами розгляду вищевказаного позову Господарським судом міста Києва було винесено рішення від 20.10.2015 по справі № 910/6858/13, яким позов задоволено частково, стягнуто 1 288 762 624,32 грн. основного боргу, в іншій частині позову відмовлено, з огляду на те, що на підставі ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» три проценти річних та сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, підлягають списанню. Вказане рішення залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 та постановою Вищого господарського суду від 25.05.2016.

Під час розгляду господарськими судами справи № 910/6858/13 було встановлено, зокрема, що позивач передав відповідачу протягом 2009 року 1 258 082 574 м.куб. природного газу та надав послуги з його транспортування загальною вартістю 10 915 690 645,05 грн., а відповідач здійснив оплату отриманого природного газу та послуг з його транспортування в розмірі 9 626 928 020,73 грн. Таким чином, станом на 20.03.2013 заборгованість відповідача перед позивачем становила 1 288 762 624,32 грн., про що зазначено в рішенні Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 по справі № 910/6858/13.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Відповідно до ч. 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини, встановлені в рішеннях господарських судів у справі № 910/6858/13 на підставі ст. 35 ГПК України мають преюдиційне значення, а тому повторного доведення не потребують.

Так, предметом розгляду в справі № 910/6858/13 було, зокрема, стягнення трьох процентів річних та суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за період з 26.05.2009 по 20.03.2013, нарахованих на заборгованість з оплати природного газу та послуг з його транспортування, наданих позивачем протягом січня - грудня 2009.

З огляду на те, що відповідачем не виконані належним чином умови договору, позивач звернувся до суду і просив стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 88 130 178,36 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 984 565 535,14 грн., за період з 21.03.2013 по 30.06.2015, нараховані на заборгованість з оплати природного газу та послуг з його транспортування, наданих позивачем протягом січня - грудня 2009 року.

При ухваленні рішення у даній справі суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи, що Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» був прийнятий з метою вирішення проблеми боргів, що накопичилися між підприємствами паливно-енергетичного комплексу та поліпшення фінансово-економічного стану в паливно-енергетичному секторі економіки, то вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 88 130 178,36 грн. і суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 984 565 535,14 грн. задоволенню не підлягають. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

04.06.2011 набрав чинності Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" № 3319-VI від 12.05.2011 (надалі - спеціальний Закон).

Дія спеціального Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства ДК "Газ України", ДК "Укртрансгаз", ДК "Укргазвидобування", ДАТ "Чорноморнафтогаз" та ДП "Енергоринок".

Згідно з п. 2.2 ст. 2 спеціального Закону підлягає списанню заборгованість, у тому числі встановлена судовим рішенням, з пені, штрафних та фінансових санкцій (3% річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року до 1 січня 2011 року, і несплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Закон втратив чинність 30.06.2012.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Згідно ч. 4 ст. 14 Цивільного кодексу України, особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правомірно послався на норми Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", який діяв з 04.06.2011 по 30.06.2012, оскільки нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, які були нараховані останнім на заборгованість за природний газ, спожитий у період з 01.01.1997 по 01.01.2011, після втрати чинності спеціального Закону позбавляє відповідача права на списання. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 29.03.2016 у справі №910/6416/13 та у постанові від 18.05.2016 у справі №910/9899/13).

При цьому положенням статті 2 спеціального Закону було передбачено як списання заборгованості за природний газ, так і заборгованості з штрафних та фінансових санкцій, нарахованих на заборгованість за природний газ.

Однак, на відміну від порядку списання самої заборгованості за природний газ, яка відповідно до п.2.1.1 ст.2 Закону та п.9 Порядку списання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2011 № 894 (про який зазначає позивач), обмежена сумами, тоді як списані підприємствами перед ДК "Газ України" заборгованість з штрафних та фінансових санкцій не містить таких обмежень.

Сума списання заборгованості із пені, штрафних та фінансових санкцій в силу положень п.п. 6, 7 Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2011 №894, не обмежена протоколами учасників процедури, а самостійно визначається у відповідних договорах, що укладаються між учасниками процедури списання відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України і здійснюється такими учасниками самостійно.

А тому, за умови належного здійснення позивачем права на нарахування фінансових санкцій, що є предметом даного спору, у період до 30 червня 2012 року, відповідач мав право списати таку заборгованість відповідно до вимог спеціального Закону.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що положення ст.2 Закону №3319-VI від 12.05.2011 носили імперативний характер, а тому позивач, на якого також розповсюджувалася дія цього Закону згідно ст.1, зобов`язаний був самостійно списати заборгованість відповідача, що складається з 3 % річних та індексу інфляції і не був обмежений діями/бездіяльністю відповідача щодо списання. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 27.09.2016 у справі № 910/9915/13).

При цьому на підставі п.6 ст.3, ст.13 Цивільного кодексу України місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що утримавшись від нарахування фінансових санкцій до та під час дії Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", позивач не вправі нараховувати ці суми після втрати чинності Закону.

А тому судом першої інстанції було правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог через необґрунтованість.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 у справі № 910/6083/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/6083/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк