ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2016 р. Справа № 914/1399/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марка Р.І.

суддів Малех І.Б.

ОСОБА_1

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність вих. № 397 від 30.08.2014);

від відповідача: ОСОБА_3 представник (довіреність № 1104-вих-681 від 04.08.2016);

розглянувши апеляційну скаргу Гаражного кооперативу № 12 Франківського району м. Львова, м.Львів, б/н від 02.08.2016р. (вх. № 01-05/3877/16 від 09.08.16)

на рішення Господарського суду Львівської області від 25.07.2016р.

у справі № 914/1399/16

за позовом: Гаражного кооперативу № 12 Франківського району м. Львова, м.Львів

до відповідача: Львівської міської ради, м. Львів

про: визнання недійсним договору оренди земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.07.2016р. в позові Гаражного кооперативу № 12 Франківського району м. Львова до Львівської міської ради про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 25.07.2016р. у справі № 914/1399/16, позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 02.08.2016р. (вх. № 01-05/3877/16 від 09.08.16), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області у даній справі скасувати, з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та неповного зясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що на момент укладення договору оренди землі була відсутня нормативна грошова оцінка, тому це є підставою для визнання недійсним договору оренди землі на підставі ст. 203, 215 ЦК України.

Скаржник також стверджує, що приймаючи рішення про відмову в позові, суду було відомо про скасування ухвали ЛМР № 2712 від 18.06.2009 р. з моменту її прийняття (якою затверджувалася нормативна грошова оцінка міста Львова і в тому числі спірної орендованої земельної ділянки), а розрахунки розміру орендної плати отримані саме на підставі скасованої ухвали ЛМР № 2712 від 18.06.2009 р.

Згідно автоматичного розподілу справ КП Документообіг господарських судів, 09.08.2016р. справу за № 914/1399/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Костів Т.С. та Малех І.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.08.2016р. апеляційну скаргу Гаражного кооперативу № 12 Франківського району м. Львова прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 22.08.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 22.08.2016 р. розгляд справи відкладено до 05.09.2016р., з підстав викладених у ній.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення Господарського суду Львівської області від 25.07.2016р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні 05.09.2016р. за згодою представників сторін, оголошено перерву до 03.10.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.10.2016р. розгляд справи відкладався до 24.10.2016р. з підстав, викладених у даній ухвалі.

Від відповідача на адресу канцелярії суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів, а саме: Лист управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин від 11.10.2016 року № 4-2403-1955; розрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку комунальної власності, грошова оцінка якої проведена на 14.07.2010р. на підставі ухвали Львівської міської ради від 29.04.1999 р.№ 210 «Про затвердження відкорегованої грошової оцінки земель м. Львова»; довідки (витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку) про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки в м. Львів, виданої управлінням Держкомзему у місті Львів 14.07.2010 р. за № 40/01-15/2973 здійсненої на підставі ухвали Львівської міської ради від 29.04.1999р. № 210 «Про затвердження відкорегованої грошової оцінки земель м. Львова»; розрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку комунальної власності, грошова оцінка якої проведена, на 31.075.2011р. на підставі ухвали Львівської міської ради від 18.06.2009 р.№ 2712 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель м. Львова»; Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданої управлінням Держкомзему у місті Львів 03.06.2011 р. за № 40/01-15/3869, яка проведена на 31.05.2011 р. та здійсненна на підставі ухвали Львівської міської ради від 18.06.2009 р. № 2712 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель м. Львова». Колегія суддів порадившись на місці, задоволила подане клопотання відповідача та долучила подані документи до матеріалів справи.

В судове засідання 24.10.2016 року прибули представники сторін.

Представник позивача (скаржника) доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив рішення Господарського суду Львівської області від 25.07.2016р. в даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу ,просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Окрім цього, позивач в судовому засіданні подав довідку від відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області, щодо визначення нормативно грошової оцінки, яка на думку апелянта стосується даної справи. Колегія суддів порадившись на місці задоволила усне клопотання скаржника та долучила до матеріалів справи подану останнім довідку.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 24.10.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свою позицію, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вирішила, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ухвалою Львівської міської ради від 24.06.2010 року № 3655 вирішено затвердити Гаражному кооперативу № 12 Франківського району міста Львова проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати земельну ділянку площею 1,56 га на вул. Трускавецькій в оренду терміном на 10 років для будівництва та обслуговування гаражів, перевівши ділянку із земель, що не надалі у власність або користування, до земель промисловості, транспорту, звязку (взамін земельної ділянки, що вилучається для суспільних потреб ЄВРО 2012).

На підставі вище зазначеної ухвали ЛМР № 3655 між позивачем та відповідачем укладено договір оренди землі від 18 жовтня 2010 року, за умовами якого орендодавець передав орендарю земельну ділянку в оренду для будівництва та обслуговування гаражів, кадастровий номер № :09:001:0045, загальною площею 1,556 га, яка знаходиться у місті Львові по вул. Трускавецькій, зареєстрованого в Управлінні Держкомзему у м. Львові 03.06.2011 за № 00204.

Відповідно до п. 16 Договору оренди землі зазначено, що земельна ділянка за цільовим призначенням належить до земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення, а за функціональним призначення до транспорту та звязку.

Як вбачається з договору оренди, орендна плата земельної ділянки становить 111 004,92 грн. та становить 3 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 18.08.2015 року у судовій справі № 461/8220/13-а, яка набрала законної сили 19.11.2009 року, визнано нечинною та скасовано ухвалу Львівської міської ради від 18.06.2009 року № 2712 Про затвердження нормативної грошової оцінки землі м. Львів з моменту її прийняття. Дана постанова набрала законної сили з 19.11.2015 року та відповідно до ст. 255 КАС України є обовязковою до виконання на всій території України.

Згідно вказаного судового рішення Ухвала Львівської міської ради № 2712 від 18.06.2009р. Про затвердження нормативно грошової оцінки земель м. Львова визнана нечинною та скасовується з моменту її прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржник звернувся з позовом в суд про визнання недійними Договіру оренди земельної ділянки, з підстав відсутності нормативно грошової оцінки земель в момент укладення договору, у звязку з скасуванням ухвали ЛМР № 2712, що як стверджує він має наслідок визнання недійсним договору оренди та просить задоволити позовні вимоги.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 Земельного кодексу України, за приписами якої захист прав юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В пункті. 2.26 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.05.2011 за № 6 передбачено зокрема, що у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки також, розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, суди повинні з'ясувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори.

Статтею 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними передбачено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Як вбачається із позовної заяви, підставою визнання недійсними Договору оренди земельної ділянки від 18.10.2010 р., яка знаходиться за адресою: м. Львів на вул. Трускавецькій, загальною площею 1,56 га. позивач зазначає, що визнано нечинною та скасовано ухвалу Львівської міської ради від 18.06.2009 року № 2712 Про затвердження нормативної грошової оцінки землі м. Львів на основі якої здійснено грошову оцінку землі, з моменту прийняття даної ухвали.

За приписами ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно ч.1 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 13 цього закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Так, за приписами статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Пунктом 2 статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що спори про поновлення порушених прав юридичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Згідно ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно ч.1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Згідно ч. 1 ст. 191 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно норм ст. 15 ЗУ Про оренду землі в редакції від 07.08.2011 року, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею.

Відповідно до положень частини першої зазначеної статті Закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); термін дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін, умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

24.06.2010 року Львівською міською радою було прийнято ухвалу № 3655 Про затвердження гаражного кооперативу № 12 Франківського району м. Львова проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки взамін земельної ділянки, що вилучається для суспільних потреб та надання земельної ділянки на вул. Трускавецькій. Пунктом 3 вказаної ухвали визначено гаражному кооперативу № 12 Франківського району м. Львова у місячний термін укласти з Львівською міською радою договір оренди землі та провести його державну реєстрацію.

Як уже було вищенаведено, 18.10.2010 року між Львівською міською радою та Гаражним кооперативом № 12 Франківського району м. Львова укладено договір оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Львів, вул. Трускавецька, загальною площею 1,56 га строком на 10 років до 24.06.2020 р. Зареєстрований даний договір у Львівській міській раді 18.10.2010 р. за № Ф-1545, у відділі Держземагенства у м. Львові Львівської області 03.06.2011 р. № 00204.

Відповідно до п. 5 вказаного договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 3700164 грн.

Згідно довідки (витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку) про визначення нормативно грошової оцінки земельної ділянки в м. Львів від 14.07.2010 р. передбачено, що загальна ціна ділянки становить 2700164 грн.

Відповідно розрахунку розміру орендної плати на земельну ділянку комунальної власності, грошова оцінка якої проведена на 14.07.2010 р. розмір орендної плати становить 111004,92 грн.

Як вбачається з вищенаведеного, нормативна грошова оцінка земельної ділянки була здійснена на підставі ухвали Львівської міської ради від 29.04.1999 р. № 210 Про затвердження відкоригованої грошової оцінки земель м. Львова.

Тобто твердження апелянта, що ухвалою Львівської міської ради від 18.06.2009 року було визначено нормативну грошову оцінку до договору оренди земельної ділянки від 18.10.2010 року, є безпідставними, оскільки з наявних розрахунків вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно з Ухвалою Львівської міської ради від 18.06.2009 року № 2712 Про затвердження нормативної грошової оцінки землі м. Львів становить 10334688, а розмір орендної плати становить 310 040, 64 грн., що не збігається із нормативною грошовою оцінкою та розміром орендної плати встановленою в договорі.

Окрім того, ухвала Львівської міської ради від 18.06.2009 р. № 2712 Про затвердження нормативно грошової оцінки земель м. Львова на яку посилається позивач водиться у дію з 31.12.2010 р. згідно ухвали Львівської міської ради від 28.01.2010 р. № 3173 Про втрату чинності ухвали міської ради від 21.10.2009 р. № 3021 та внесення змін до ухвали міської ради від 21.10.2009 р. № 3021 та внесення змін до ухвали міської ради від 18.06.2009 р. № 2712.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що твердження позивача щодо відсутності ухвали Львівської міської ради від 18.06.2009 р. Про затвердження нормативно грошової оцінки земель м. Львова у звязку з визнанням її не чинною в судовому порядку, немає жодного значення, оскільки нормативна грошова оцінка визначалась на підставі діючої на той період ухвали Львівської міської ради від 29.04.1999 р. № 210 Про затвердження відкорегованої грошової оцінки земель м. Львова, яка на час укладення договору оренди землі була чинна та обовязкова до виконання згідно ст. 73 ЗУ Про місцеве самоврядування.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає задоволення позову повністю правомірним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Скаржник не надав доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні місцевого господарського суду у даній справі.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 25.07.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 25.07.2016р. в справі за номером 914/1399/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Гаражного кооперативу № 12 Франківського району м. Львова, м.Львів, б/н від 02.08.2016р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 28.10.2016р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Малех І.Б.

Суддя Костів Т.С.