ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа № 911/2599/16

Розглянувши матеріали справи за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 87807,51 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

За участю представників сторін:

Позивача ОСОБА_3 (довіреність б/н від 30.06.2016 року)

Відповідача ОСОБА_4І (довіреність б/н від 31.08.2016 року)

ОСОБА_5 (довіреність б/н від 12.09.2016 року)

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 87807,51 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.08.2016 року (з врахуванням ухвали про виправлення описки) порушено провадження у справі № 911/2599/16, розгляд справи призначався на 13.09.2016 року.

В судовому засіданні 13.09.2016 року відповідач надав відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечував. В судовому засіданні 13.09.2016 року оголошувалась перерва до 11.10.2016 року.

В судовому засіданні 11.10.2016 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти позову заперечував.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані докази, суд

встановив:

Як вбачається з викладених у позові обставин, 01.01.2015 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач) був укладений Договір суборенди №01/01-2015 (надалі - Договір), згідно з п. 1.1 Договору ФОП ОСОБА_1 передала ФОП ОСОБА_2 в суборенду частину нежитлового приміщення загальною площею 180,00 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 197.

Відповідно до п.4.1. Договору строк суборенди по даному Договору встановлено до 31.12.2015 року включно.

Позивач зазначає, що свої зобов'язання за Договором суборенди виконав в повному обсязі, у встановлені Договором строки передав Обєкт суборенди у тимчасове платне користування. Факт передачі майна в суборенду Суборендарю засвідчується підписаним сторонами Актом прийому-передачі від 01.02.2015 року, що є Додатком до Договору Суборенди нежитлових приміщень №01/01-2015 від 01.01.2015 року.

У відповідності до п.5.1.1. Договору плата за користування Об'єктом суборенди за календарний місяць з врахуванням індексації складає 14 250,00 грн. Плата здійснюється Суборендарем згідно розпорядження Орендаря шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок шляхом внесення грошових коштів в касу Орендаря.

Відповідно до п. 5.1.3 Договору сплата орендної плати Суборендарем здійснюється до 15 числа кожного поточного місяця.

Згідно з п.7.1 Договору Суборендар зобов'язаний своєчасно здійснювати орендні платежі, оплату комунальних послуг та інших платежів пов'язаних з обслуговуванням та експлуатацією обєкта суборенди.

Позивач зазначає, що відповідачем виконувались зобовязання зі сплати суборендної плати за Договором, однак починаючи з 15.09.2015 року, Суборендар припинив сплачувати орендні платежі, що є порушенням умов Договору.

19.01.2016 року та 31.03.2016 року позивач надсилав відповідачу письмові претензії про сплату заборгованості по суборендній платі, які залишені без відповіді та задоволення.

Відповідно до п. 8.1. Договору у випадку прострочення перерахування орендної плати або сплати або інших платежів по договору Субарендар сплачує Орендарю неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період за який нараховується пеня, нарахована на суму заборгованості за кожний день прострочення оплати, а також штраф у сумі 5000 грн. у випадку, якщо прострочення будь-якого платежу триває більше, ніж 15 календарних днів.

Згідно доданого до позову розрахунку, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі за період з моменту припинення сплат (за вересень 2015 року) до закінчення терміну дії Договору суборенди (грудень 2015 року), тобто за чотири місяці по 14 250,00 грн. та включенням відшкодування експлуатаційних витрат, що складає 57 093,60 грн.

У звязку з простроченням виконання грошового зобовязання зі сплати орендних платежів, позивач просить стягнути з відповідача неустойку у вигляді пені за період з 16.09.2015 року по 25.07.2016 року в сумі 20 581,73 грн., штраф за прострочення платежу в сумі 5 000,00 грн., 3654,00 грн. інфляційного збільшення та 1478,18 грн. 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач - ФОП ОСОБА_2 у відзиві проти позову заперечувала, зазначила, що Договір суборенди розірвано у вересні 2015 року, приміщення відповідачем звільнено, акт про повернення приміщення позивачу складено та надіслано позивачу, але позивач від підписання акту про повернення приміщення ухилився, акт не підписав, підписаний зі свого боку екземпляр акту відповідачу не надав.

Відповідачем до відзиву додано копію акту від 04.09.2015 року щодо повернення орендованого приміщення позивачу.

Про розірвання Договору відповідач стверджує, що повідомляв позивача листом № 03/09/15 від 02.09.2016 року, який відповідач вважає правочином в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, і такий правочин має породжувати обумовлені ним правові наслідки, тобто є підставою для розірвання Договору і припинення правовідносин з позивачем.

Відповідач стверджує, що з 04.09.2015 року не існує зобов'язання відповідача перед позивачем щодо сплати орендної плати за Договором суборенди, оскільки цей договір припинено.

Крім того, за твердження відповідача, такий правочин є правомірним, оскільки не визнаний недійсним в судовому порядку, у відповідь на повідомлення позивачем не надано заперечень проти розірвання Договору чи звернень про спонукання виконання обовязку в натурі.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки за Договором суборенди оренда приміщення є правом, а не обовязком відповідача, обовязком же відповідача є сплата орендних платежів за погоджений сторонами період оренди, про що позивач звернувся з даним позовом.

Як вбачається з наданих відповідачем документів, відповідачем також надано лист № 12/08/15 від 12.08.2015 року з повідомленням про припинення Договору. Однак, відповідачем не надано доказів надіслання відповідних листів № 03/09/15 від 02.09.2016 року, 12/08/15 від 12.08.2015 року та Акту про повернення майна на адресу позивача (доказів поштового надіслання) та не викладено обставин, за яких відповідні повідомлення та Акт передавались позивачу.

Також, відповідачем надано до матеріалів справи електронну переписку про розірвання договору, однак, з такої переписки не можливо достовірно встановити про який договір йде мова, враховуючи, що переписка здійснювалась через електронні адреси інших осіб.

Відповідач стверджує, що позивач не повернув відповідачу підписаний екземпляр Договору суборенди, згідно копії Договору № 01/01-2015 від 01.01.2015 року, який позивач подав до суду та додав до претензій, пункт 8.1 має інший зміст (не містить умови про стягнення штрафу в сумі 5000 грн.), ніж той самий пункт 8.1. згідно наявного у відповідача екземпляру. Відповідач зазначає, що під час підписання Договору № 01/01-2015 від 01.01.2015 року відповідач поставив відбиток печатки на всіх аркушах договору, а отже, копія договору, яку надав суду позивач є несправжньою, а підробленою шляхом заміни аркушів.

Однак, судом досліджено, що наданий позивачем примірник Договору підписано обома сторонами і місце підпису відповідача на останньому аркуші не співпадає з місцем підпису на наданому відповідачем примірнику. Наданий відповідачем примірник позивачем не підписаний.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 3 ст. 774 Цивільного кодексу України визначено, що до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 762 Цивільного кодексу України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Таким чином, з огляду на норми чинного законодавства, сплата орендних платежів мала відбуватись щомісячно протягом дії Договору.

Відповідно до ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч.1).

Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк (ч.2).

Оскільки, в Договорі встановлено строк до 31.12.2015 року, такий Договір є з визначеним строком, тому не допускається відмова від нього в будь-який час. Можливості дострокової односторонньої відмови Суборендаря від Договору не містять і умови Договору.

Також, з огляду на ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір є чинним протягом всього строку, на який його було укладено і такий договір породжує обумовлені ним права та обовязки.

Відповідно до ст. 784 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймодавець передав у користування річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі; наймодавець не виконує свого обов'язку щодо проведення капітального ремонту речі.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені в ст. 651 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1).

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч.2).

Статтею 653 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи, що Договір суборенди було укладено у формі письмового двостороннього документа, всі зміни і доповнення до Договору мають бути оформлені відповідним письмовим двостороннім документом.

Повідомлення відповідача про розірвання Договору є одностороннім правочином, зміна чи розірвання двостороннього Договору яким не передбачена і звернення з таким повідомленням свідчить про односторонню відмову від зобовязання, що чинним законодавством не допускається.

Оскільки, в позові заявлено до стягнення заборгованість з орендної плати за період до моменту закінчення строку Договору суборенди, питання повязані з періодом після закінчення Договору суборенди, в тому числі щодо повернення майна, дослідженню не підлягають в межах даного спору.

Таким чином, враховуючи, що Договір діяв до 31.12.2015 року і відповідач в односторонньому порядку неправомірно відмовився від Договору та припинив сплачувати орендні платежі з вересня 2015 року, без врегулювання відповідного питання з позивачем в установленому порядку та надання належних доказів повернення приміщення з оренди і його прийняття позивачем, відповідач повинен оплатити орендні платежі протягом всього строку дії Договору. Крім того, відсутні підстави для застосування ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, майно ним не використовувалось з його власної волі внаслідок безпідставної односторонньої відмови і саме він відповідає за такі обставини.

Таким чином, за наслідками розгляду спору суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за чотири місяці оренди, що складає 57000 грн.

Щодо 93,60 грн. експлуатаційних витрат, позивачем відповідна вимога в позові не обґрунтована та не підтверджена жодними доказами, тому задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про стягнення з відповідача у звязку з простроченням виконання грошового зобовязання зі сплати орендних платежів, неустойки у вигляді пені за період з 16.09.2015 року по 25.07.2016 року в сумі 20 581,73 грн., штрафу за прострочення платежу в сумі 5 000,00 грн., 3654,00 грн. інфляційного збільшення та 1478,18 грн. 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, судом встановлено наступне.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Відповідно до п. 8.1. Договору у випадку прострочення перерахування орендної плати або сплати або інших платежів по договору Субарендар сплачує Орендарю неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період за який нараховується пеня, нарахована на суму заборгованості за кожний день прострочення оплати, а також штраф у сумі 5000 грн. у випадку, якщо прострочення будь-якого платежу триває більше, ніж 15 календарних днів.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з огляду на наведені норми законодавства та умови Договору, вимоги позивача про стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних правомірні.

Однак, дослідивши наданий позивачем розрахунок позову, судом виявлено помилки в проведених нарахуваннях. Зокрема, позивач проводить нарахування з 16.09.2015 року на всю суму заявленої заборгованості, в той час, як станом на вересень 2015 року існувала лише заборгованість в сумі 14250 грн., відповідно заборгованість збільшувалась кожного місяця на суму чергового платежу і остаточно виникла лише в грудні 2015 року, що позивачем в розрахунку не враховано. Також, в суму боргу включено 93,60 грн., які позивачем не доведено та не обґрунтовано. Крім того, нарахування пені проведено з порушенням п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України за період, що перевищує 6 місяців.

У звязку з наявністю вищенаведених недоліків, судом здійснено власний розрахунок позову, за яким пеня складає 15133,58 грн., 3% річних 1257,91 грн., інфляційні 2760,91 грн. Вимога про стягнення штрафу обґрунтовано заявлена, оскільки прострочення тривало більше, ніж 15 календарних днів.

Як передбачено п. 4 ОСОБА_6 господарського суду від 29.04.2013 року № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 57000 грн. основного боргу, 15133,58 грн. пені, 1257,91 грн. 3% річних, 2760,91 грн. інфляційних та 5000 грн. штрафу. В решті позов задоволенню не підлягає.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (08623, Київська обл., Васильківський р-н, смт. Калинівка, пров. Новий, 5, код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (65045, АДРЕСА_1, код НОМЕР_2) 57000 грн. основного боргу, 15133,58 грн. пені, 1257,91 грн. 3% річних, 2760,91 грн. інфляційних, 5000 грн. штрафу та 1273,55 грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 19.10.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін