КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2016 р. Справа№ 910/7886/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Козицький Д.В. (директор, наказ №0110/2014 від 01.10.2014 р.), Копійко А.А. (договір про надання правової допомоги від 01.02.2016 р.)

від відповідача - Рудик І.О. (довіреність №187 від 12.05.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліо Україна»

на рішення господарського суду міста Києва від 07.07.2016 р.

у справі №910/7887/16 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Архітектор»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліо Україна»

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Архітектор» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліо Україна» про стягнення з відповідача 103680,00 грн. основного боргу, 8202,24 грн. пені, 181,79 грн. 3% річних та 20000,00 грн. витрат на адвокатські послуги.

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.07.2016 р. позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 46080,00 грн. заборгованості за третій етап робіт, 57600,00 грн. передоплати за четвертий етап робіт, 7464,96 грн. пені, 121,20 грн. 3% річних, 1668,99 грн. судового збору та 19857,60 грн. витрат на послуги адвоката. Повернуто ТОВ «Бізнес Архітектор» з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір у розмірі 300,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним з огляду на неправильне застосуванням норм матеріального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а тому висновки, яких дійшов суд при постановленні рішення не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, які необхідно було врахувати про вирішенні цієї справи.

Представники позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати в позові відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

21.09.2015 р. між ТОВ «Бізнес Архітектор» (виконавець) та ТОВ «Еліо Україна» (замовник) укладено договір на виконання робіт № В 15/2109-1, умовами якого передбачено, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по організації й виконанню робіт по впровадженню програмних продуктів «1С:Підприємство 8», а саме:

1С:Підприємство 8. Управління виробничим підприємством для України, які встановлені (інстальовані) на комп'ютерах замовника.

Виконавець зобов'язаний виконувати роботи якісно й у строк, відповідно до плану-графіку (додаток № 1 до договору), який є невід'ємною частиною даного договору, а також спільно із замовником формувати «Проектну документацію», передбачену планом-графіком та статутом проекту - з дотриманням діючих норм і правил, передбачених для даного виду робіт законодавством України (п. 2.3.1. договору).

За умовами п. 2.4.1. договору, замовник зобов'язаний вчасно й у повному обсязі оплачувати виконані виконавцем роботи, передбачені даним договором, у розмірі та в строки, передбачені Графіком оплат (додаток № 2), який є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 3.1. договору, вартість робіт, виконаних виконавцем протягом кожного етапу за умовами даного договору, визначається планом-графіком робіт та оплат (додаток № 1 до договору) і становить загалом 334080,00 грн., в т.ч. ПДВ 55680,00 грн. Вартість робіт, здійснених виконавцем відповідно до заявок на додаткові роботи, що не входять до плану - графіку визначається затвердженою сторонами вартістю у даних заявках.

Згідно п. 3.3. договору, після прийняття замовником робіт за заявками кожного «детального поетапного плану робіт» (п 2.5.1. договору) та/або за заявками на додаткові роботи, що не входять до плану-графіку, сторони підписують надані виконавцем акти приймання-здачі виконаних робіт у кількості 2-х (двох) примірників, що є остаточним підтвердженням виконання виконавцем та прийняття замовником зазначених в актах робіт.

Пунктом 3.3.1. договору передбачено, що протягом 3-х (трьох) банківських днів з моменту одержання актів замовником, замовник ухвалює рішення або про підписання актів і скріплює їх своєю печаткою, після чого один з екземплярів актів повинен бути направлений замовником на адресу виконавця, або про заяву виконавцеві в письмовій формі зауважень або претензій до виконаної роботи.

Приписами п. 3.3.2. договору сторони передбачили, що у випадку порушення замовником зобов'язання, зазначеного в п. 3.3.1. договору, акт вважається підписаним, а роботи вважаються прийнятими замовником у повному обсязі та підлягають оплаті, про що виконавець повідомляє замовника в письмовій формі.

Умовами п. 3.4. договору, оплата робіт по договору здійснюється наступним чином:

3.4.1. замовник здійснює передоплату за роботи у розмірі 50 % від вартості кожного етапу робіт у відповідності до графіку передоплат (додаток № 2 до договору).

3.4.2. замовник здійснює остаточну оплату за роботи у розмірі 50 % від вартості кожного етапу робіт після підписання актів приймання-здачі виконаних робіт по етапу (п. 3.3. договору).

Оплата за роботи здійснюється на підставі спрямованих виконавцем на адресу замовника рахунків на сплату; строк оплати становить 3 (три) банківських дні з моменту отримання замовником рахунку (п. 3.5. договору).

Відповідно до п. 4.6. договору, у разі порушення термінів оплати більш ніж на 5 (п'ять) робочих днів, замовник сплачує виконавцеві штраф у розмірі 0, 5 % від суми неодержаної оплати за кожен день такого прострочення. Сплата штрафу не звільняє замовника від виконання зобов'язань з оплати.

Даний договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Термін дії договору закінчується 28.02.2016 р., але у будь-якому разі, не раніше повного виконання сторонами всіх договірних зобов'язань (п. 7.1. договору).

Додатком № 1 до договору № В 15/2109-1 від 21.09.2015 р. сторони погодили «План-графік і вартість робіт».

Разом за період з 28.09.2015 р. по 10.02.2016 р. вартість робіт з ПДВ - складає 334080,00 грн.

Додатком № 2 до договору № В 15/2109-1 від 21.09.2015 р. сторони погодили «Графік передоплати», згідно якого:

По 1 етапу дата оплати - 23.09.2015 р., сума оплати (з ПДВ) - 34560,00 грн.

По 2 етапу дата оплати - 19.10.2015 р., сума оплати (з ПДВ) - 28800,00 грн.

По 3 етапу дата оплати - 09.11.2015 р., сума оплати (з ПДВ) - 46080,00 грн.

По 4 етапу дата оплати - 11.12.2015 р., сума оплати (з ПДВ) - 57600,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору було виконано підрядних робіт на загальну суму 259280,00 грн., а відповідачем здійснено часткову оплату таких робіт на суму 213200,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 3417 від 21.12.2015 р. на суму 17500,00 грн., № 3205 від 02.12.2015 р. на суму 23040,00 грн, № 3204 від 02.12.2015 р. на суму 23040,00 грн., № 3091 від 18.11.2015 р. на суму 17500,00 грн., № 3024 від 09.11.2015 р. на суму 28800,00 грн., № 2905 від 23.10.2015 р. на суму 34560,00 грн., № 2848 від 19.10.2015 р. на суму 28800,00 грн. № 2656 від 34560,00 грн., № 3416 від 21.12.2015 р. на суму 5400,00 грн. (копії в матеріалах справи).

Таким чином, за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 46080,00 грн. (оплата за третій етап робіт) за актом надання послуг № 495 від 25.12.2015 р., який відповідачем не підписаний та позивачеві не повернутий, а також заборгованість з передоплати за четвертий етап у розмірі 57600,00 грн.

Позивачем на адресу відповідача була направлена претензія № 1902-1 від 19.02.2016 р., в якій позивач просив відповідача протягом 5 календарних днів з моменту отримання даної претензії підписати акт надання послуг № 495 від 25.12.2015 р., здійснити оплату за третій етап робіт у розмірі 46080,00 грн. і передоплату за четвертий етап у сумі 57600,00 грн. В додатках до вказаної претензії долучено акт надання послуг № 495 від 25.12.2015 р. та рахунки на оплату № 34 від 25.12.2015 р., № 35 від 14.12.2015 р., що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку № 6151 від 19.02.2016 р.

За своєю правовою природою договір, укладений між сторонами, є договором підряду.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 ст. 837 ЦК України).

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як зазначено вище, позивачем згідно умов договору було виконано підрядні роботи на суму 46080,00 грн. та був направлений відповідачу для підписання акт надання послуг № 495 від 25.12.2015 р. і рахунки на оплату № 34 від 25.12.2015 р., а також рахунок № 35 від 14.12.2015 р. на оплату передоплати у розмірі 57600,00 грн.

Проте, відповідач переданий позивачем акт надання послуг № 495 від 25.12.2015 р. не підписав і не повернув, за виконані роботи по акту у повному обсязі не розрахувався, докази зворотнього в матеріалах справи відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 853 ЦК України, замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

У відповідності до ч. 1 ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника достроково.

Замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або, якщо це передбачено договором, - етапу робіт, зобов'язаний негайно розпочати їх прийняття (ч. 1 ст. 882 ЦК України).

Згідно ч.ч. 4, 6 ст. 882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об'єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою.

У п. 6 оглядового листа Вищого господарського суду України від 18.02.2013 р. № 01-06/374/2013 «Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)» зазначено, що відповідно до норм чинного законодавства підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта.

У свою чергу, обов'язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника.

Відповідно до п.п. 3.3.1. та 3.3.2. договору, протягом 3-х (трьох) банківських днів з моменту одержання актів замовником, останній ухвалює рішення або про підписання актів і скріплює їх своєю печаткою, після чого один з екземплярів актів повинен бути направлений замовником на адресу виконавця, або про заяву виконавцеві в письмовій формі зауважень або претензій до виконаної роботи.

У випадку порушення замовником зобов'язання, зазначеного в п. 3.3.1. договору, акт вважається підписаним, а роботи вважаються прийнятими замовником у повному обсязі та підлягають оплаті, про що виконавець повідомляє замовника в письмовій формі.

Колегією суддів критично оцінюються твердження відповідача, що роботи позивачем проводились неякісно та несвоєчасно, з огляду на те, що у матеріалах справи наявні акти надання послуг № 369 від 26.10.2015 р. на суму 69120,00 грн. (по першому етапу «Технічне проектування системи»), № 406 від 17.11.2015 р. на суму 57600,00 грн. (по другому етапу «Розробка й перенесення даних (довідники й залишки)», які підписані відповідачем без зауважень, а також вказано, що послуги надано повністю та вчасно, замовник претензій щодо об'єму, якості та своєчасності надання послуг немає.

Частинами 1, 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З урахуванням того, що строк, встановлений п. 3.5 договору, настав з моменту отримання відповідачем рахунку на оплату, а саме 23.02.2016 р. (враховуючи нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 р. № 958 «Про затвердження Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень»), відповідно ТОВ «Еліо Україна» повинно було здійснити оплату виконаних позивачем робіт до 29.02.2016 р.

Однак, відповідач за виконані позивачем роботи у повному обсязі не розрахувався.

Відповідно до п. 3.4. договору, оплата робіт по договору здійснюється наступним чином, зокрема замовник здійснює передоплату за роботи у розмірі 50 % від вартості кожного етапу робіт у відповідності до графіку передоплат (додаток № 2 до договору).

Додатком № 2 до договору № В 15/2109-1 від 21.09.2015 р. сторони погодили «Графік передоплати», згідно якого, зокрема по 4 етапу, дата оплати - 11.12.2015 р., сума оплати (з ПДВ) - 57600,00 грн.

Таким чином, враховуючи строки оплати, встановлені додатком № 2 до договору № В 15/2109-1 від 21.09.2015 р., відповідач зобов'язаний був здійснити передоплату по четвертому етапу робіт у розмірі 57600,00 грн. саме 11.12.2015 р., чого останнім не було зроблено.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України, доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем було порушено умови договору на виконання робіт № В 15/2109-1 від 21.09.2015 р., а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 46080,00 грн. - заборгованості за третій етап робіт та 57600,00 грн. - передоплати за четвертий етап робіт є обгрнутованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить стягнути з відповідача 2211,84 грн. пені.

У п. 4.6 договору сторонами було погоджено нарахування штрафу у розмірі 0,1 % від суми, неодержаної оплати за кожен день такого прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями, згідно ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Отже, виходячи з системного аналізу вказаних вище норм, сторонами в укладеному договорі було погоджено пеню, так як остання визначається у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж передбаченого ст. 232 ГК України, то нарахування штрафних санкцій припиняється через 6 місяців від дня, коли зобовязання повинно було бути виконано.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача суми пені підлягає частковому задоволенню у розмірі 7464,96 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 181,79 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача 3% річних підлягає частковому задоволенню у розмірі 121,20 грн.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом ч. 3 ст. 48 та ч. 5 ст. 49 ГПК України, у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

В п. 6.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Інтереси позивача в судових засіданнях представляв Копійко А.А., який є адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю №2936 від 26.05.2015 р. З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Бізнес Архітектор» та Адвокатським об'єднанням «ЛЕКС ГРАНД» укладено договір про надання правової допомоги від 01.02.2016 р., платіжним дорученням № 2015 від 15.04.2016 р. підтверджується сплата 20000,00 грн. за послуги адвоката.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення вимог позивача у розмірі 19857,60 грн. - витрат на послуги адвоката, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним з огляду на неправильне застосуванням норм матеріального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а тому висновки, яких дійшов суд при постановленні рішення не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, які необхідно було врахувати про вирішенні цієї справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 07.07.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліо Україна» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 07.07.2016 р. у справі №910/7886/16 залишити без змін.

Справу №910/7886/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець