У Х В А Л А

20 жовтня 2016 року Справа № 3/5014/866/2012(9/11/2011)

Провадження № 19/913/91/16

За скаргою Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ», м. Сєвєродонецьк Луганської області

на дії органу Державної виконавчої служби

у справі за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ

до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ», м. Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення 509 934 398 грн. 74 коп.

орган виконання судових рішень - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, м. Київ.

суддя Ворожцов А.Г.

секретар судового засідання Богуславська Є.В.,

у засіданні брали участь:

від позивача (стягувача) - представник не прибув,

від відповідача (боржника) - ОСОБА_1, довіреність № 05/33 від 07.12.2015,

від ДВС - ОСОБА_2, довіреність № 20-22/626 від 30.12.2015,

в с т а н о в и в:

18 липня 2016 року до господарського суду Луганської області звернувся відповідач (боржник) у справі - Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ», зі скаргою б/н від 12.07.2016 на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій заявлено вимогу про визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 про стягнення з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» виконавчого збору в сумі 50 893 300,77 грн.

Одночасно до скарги скаржником додано заяву б/н від 12.07.2016 про відновлення пропущеного строку на подання скарги.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 27.09.2016 вирішення питання про відновлення строку для прийому до провадження скарги Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» від 12.07.2016 на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкладено для розгляду у судовому засіданні на 19.10.2016.

19 жовтня 2016 року у судове засідання прибули повноважні представники стягувача, боржника (скаржника) та органу виконання судових рішень.

Представник скаржника, з посиланням на п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», звернувся до суду 19.10.2016 із заявою про уточнення скарги, в якій виклав вимогу наступним чином: визнати незаконними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з винесення постанови № 49101205 про стягнення з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» виконавчого збору в сумі 50893300,77 грн. та визнати відповідну постанову недійсною.

В обґрунтування поважності причин пропуску десятиденного строку для подання скарги скаржник посилається на те, що він дізнався про винесення оскаржуваної постанови лише 21.06.2016, саме у той день, коли на його адресу надійшов лист Департаменту ДВС № 16-06-2/20 від 01.06.2016 з доданою до нього постановою про стягнення виконавчого збору від цієї ж дати за виконавчим провадженням № 49101205.

Згідно зі ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Відповідно до п. 9.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» встановлений у ч. 1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України десятиденний строк для подання скарги є процесуальним і тому відповідно до вимог ст. 53 Господарського процесуального кодексу України може бути відновлений за наявності поважних причин його пропуску та на підставі заяви скаржника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в останній у вигляді клопотання.

Вперше зі скаргою скаржник звернувся до господарського суду Луганської області 30.06.2016, тобто в межах 10-денного строку, однак ухвалою господарського суду Луганської області від 04.07.2016, яка була отримана ним 11.07.2016, цю скаргу було повернуто без розгляду.

За таких обставин, суд вважає, що причини пропуску строку для подання цієї скарги від 12.07.2016 є поважними, тому заяву про відновлення пропущеного строку для подання скарги слід задовольнити.

Відповідно до приписів ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.10.2016 було оголошено перерву до 20.10.2016 до 14-20 год.

Після перерви у судове засідання прибули повноважні представники боржника (скаржника) та органу виконання судових рішень.

Позивач (стягувач) явку свого представника в засідання суду не забезпечив, подавши через канцелярію суду письмове клопотання від 19.10.2016 про відкладення розгляду скарги через неможливість взяти участь у судовому засіданні.

Суд вважає, що клопотання позивача (стягувача) не підлягає задоволенню, оскільки підприємство стягувача не позбавлене можливості забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника.

Крім того, стягувач надав суду свої доводи стосовно поданої скарги, а матеріали справи містять необхідні документи за скаргою, на підставі яких суд має розглянути цю скаргу.

З урахуванням відновлення пропущеного строку на подання скарги суд розглядає скаргу по суті.

Обґрунтовуючи вимоги скарги скаржник зазначив наступне.

У наказі господарського суду Луганської області від 08.10.2015 було вказано резолютивну частину відповідно до рішення господарського суду Луганської області від 17.06.2014 та постанови Донецького апеляційного господарського суду від 21.09.2015, які згодом були частково скасовані постановою суду касаційної інстанції від 22.12.2015.

Таким чином, наказ господарського суду від 08.10.2015 по цій справі не відповідав вимогам ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" (ладі Закон), оскільки містив резолютивну частину рішення, яке було скасовано.

Головним державним виконавцем Департаменту ДВС 01.06.2016 було винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 50 893 300,77 грн., яка надійшла на адресу скаржника, як він стверджує, 21.06.2016.

Скаржник вважає, що органом виконавчої служби під час винесення цієї постанови було порушено вимоги ч. 5 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, скаржник звертає увагу на те, що постановою старшого державного виконавця Департаменту ДВС від 14.06.2016 було закінчено виконавче провадження за судовим наказом № 3/5014/866/2012(9/11/2011) від 08.10.2015.

Однією з підстав закінчення цього виконавчого провадження була постанова Вищого господарського суду України від 22.12.2015 у даній справі, про скасування судового рішення, що було підставою видачі наказу.

До того ж, скаржник вважає, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника.

На думку скаржника, виконавчий збір має стягуватися на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконане, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які за цією справою не вчинялися.

Стягувач, ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», проти скарги заперечив, про що виклав у листі № 31/13-2796 від 27.07.2016 (том справи 6, а.с. 1-3), суть якого зводиться до такого.

Судовий наказ було видано 08.10.2015 на виконання рішення господарського суду Луганської області від 17.06.2015, яке набрало законної сили 21.09.2015, однак касаційним судом постанова про часткове скасування цього рішення була прийнята 22.12.2015, при цьому постанова касаційної інстанції не передбачала видачі нового наказу.

Стягувач вважає, що твердження скаржника про те, що державний виконавець був зобов'язаний під час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження закінчити його в повному обсязі, хибним, оскільки Законом не передбачено винесення державним виконавцем в межах одного й того ж виконавчого провадження одночасно двох постанов про закінчення виконавчого провадження.

На думку стягувача державний виконавець в межах приписів ст.ст. 28.49, 50 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, а постанову про стягнення виконавчого збору з боржника виділив в окреме виконавче провадження.

Орган виконання судових рішень, Департамент ДВС, не погодився зі скаргою, про що виклав у письмових запереченнях.

Виконавча служба зазначає, що боржнику стало відомо про відкрите виконавче провадження 17.06.2016, однак погашення боргу стягувачу згідно з п/д № 3339 відбулося 30.06.2016, тобто через 13 днів після постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, на думку виконавчої служби, судове рішення не було виконане у добровільному порядку у визначений законом строк.

Дослідивши матеріали скарги, вислухавши доводи скаржника (боржника), беручи до уваги позицію органу виконання рішень та стягувача, суд вважає скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, після касаційного оскарження рішення господарського суду Луганської області від 17.06.2014 та постанови Донецького апеляційного господарського суду по справі № 3/5014/866/2012(9/11/2011) постановою Вищого господарського суду України від 22.12.2015 касаційну скаргу було задоволено частково, рішення першої та другої інстанції скасовані в частині стягнення пені, інфляційних втрат та річних відсотків та направлено в цій частині на новий розгляд.

Незважаючи на ці обставини, 01.06.2016 головним державним виконавцем Департаменту ДВС було винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 50893300,77 грн. (том справи 5, а.с. 210-211).

Як вбачається з постанови державного виконавця, підставою її винесення є наказ господарського суду Луганської області № 3/5014/866/2012(9/11/2011) від 08.10.2015.

Вирішуючи питання щодо правомірності винесення виконавчим органом спірної постанови, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з імперативною нормою ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи та фактичних обставин, винесення постанови про стягнення виконавчого збору (виконавча дія) відбулося за межами строку, встановленого Законом.

Крім того, норма ч. 5 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» забороняє державному виконавцю стягувати виконавчий збір у разі закінчення виконавчого провадження у звязку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади … їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на обставини, що призвели до спору стосовно постанови про стягнення виконавчого збору, суд вважає, що головний державним виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час винесення оскаржуваної постанови від 01.06.2016, про стягнення виконавчого збору, порушив імперативні норми Закону, наведені вище, а постанова про стягнення виконавчого збору має бути визнана недійсною, оскільки не відповідає вимогам ч. 5 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд не приймає доводи стягувача та виконавчої служби щодо правомірності винесення органом виконання судових рішень оскаржуваної постанови, оскільки вони спростовуються матеріалами наявними у справі та вимогами Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням викладеного, скарга Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» від 12.07.2016 (з урахуванням уточнень) на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 53, 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

1. Відновити пропущений строк для подання скарги.

2. Скаргу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, задовольнити.

3. Визнати незаконними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з винесення постанови ВП № 49101205 від 01.06.2016 про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» виконавчого збору в розмірі 50893300,77 грн.

4. Визнати недійсною постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП № 49101205 від 01.06.2016, про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» виконавчого збору в розмірі 50893300,77 грн.

Суддя А.Г. Ворожцов