ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2016 р.Справа № 922/2876/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 5, м. Харків в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 освіти і науки України
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприбор", м. Харків третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача "Харківське вище професійне училище № 6"
про визнання недійсним договору та повернення майна
за участю :

прокурора - Перегонцева Н.С., посвідчення № 030322 від 14.11.2014 року;

представника позивача - ОСОБА_2, за довіреністю № 61 від 20.04.2016 року;

представника відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, за довіреністю від 09.11.2015 року;

представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 освіти і науки України - не з`явився;

представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача "Харківське вище професійне училище № 6" - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Керівник Харківської місцевої прокуратури № 5 звернувся в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприбор" про визнання недійсним договору оренди № 5974-Н від 05.10.2015 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ТОВ "Харківенергоприбор"; зобов`язання ТОВ "Харківенергоприбор" звільнити нежитлові приміщення та повернути їх Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області. Судові витрати прокурор просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29 серпня 2016 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 19 вересня 2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 15.09.2016 року представник відповідача надав відзив на позовну заяву (вх. № 30494), в якому відповідач проти позову заперечує проти позову, вказує на те, що спірний договір відповідає вимогам чинного законодавства та не порушує інтереси держави та суспільства. Також відповідач зазначає про те, що чинним законодавством передбачена можливість надання в оренду навчальними закладами приміщень, що тимчасово не використовуються в освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності; спірні приміщення не використовуються Харківським вищим професійним училищем № 6 для навчального процесу; оренда приміщень не порушує цілісного майнового комплексу та не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі; при укладенні спірного договору був дотриманий порядок, передбачений ст. 3 ЗУ № 2269-ХІ, та досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. враховуючи вищенаведене.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 16.09.2016 року прокурор супровідним листом (вх. № 30558) надав документи на виконання ухвали суду про порушення провадження у справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 19.09.2016 року від представника 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (Державний навчальний заклад "Харківське вищого професійного училища № 6") надійшов відзив на позов (вх. № 30666), в якому Харківське вище професійне училище № 6 заперечує проти позову прокурора та зазначає про наявність правових підстав для передачі спірного приміщення в оренду відповідачу, а саме те, що ЗУ "Про освіту" передбачена можливість надання приміщень училища в оренду та об`єкти надані в оренду не фінансуються з державного бюджету.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.09.2016 року розгляд справи було відкладено на 10.10.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 10.10.2016 року від позивача надійшли пояснення (вх. № 33222/16) з додатками по справі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.10.2016року розгляд справи було відкладено на 24.10.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 11.10.2016 року від представника відповідача надійшло клопотання (вх. № 33539) про долучення до матеріалів справи документів.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 21.10.2016 року від 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ("Харківського вищого професійного училища № 6") надійшли пояснення (вх. № 34800) по справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 24.10.2016 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення (вх. № 34925) з додатками по справі.

В судовому засіданні 24.10.2016 року було оголошено перерву до 25.10.2016 року.

Прокурор в судовому засіданні 25.10.2016 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні 25.10.2016 року підтримав позовні вимоги прокурора та просить суд позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні 25.10.2016 року проти позовних вимог прокурора заперечував, просить суд в задоволенні позову відмовити.

Представник 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (Державний навчальний заклад "Харківське вищого професійного училища № 6") в судове засідання 25.10.2016 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (ОСОБА_1 освіти і науки України) в судове засідання 25.10.2016 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

На виконання доручення Прокуратури Харківської області місцевою прокуратурою вивчено стан додержання вимог діючого законодавства під час надання в оренду державного та комунального майна освітніх закладів Червонозаводського та Комінтернівського районів міста Харкова. В додаток до доручення місцевою прокуратурою отримано інформацію, що надавалася Прокуратурі Харківської області листом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, якою прокуратуру області повідомлено про порушення норм законодавства під час передачі в оренду низки обєктів нерухомості, які перебувають на балансі освітніх закладів.

Як зазначає прокурор, місцевою прокуратурою встановлено, що згідно договору оренди № 5974 - Н від 05.10.2015, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківенергоприлад» (відповідач) останньому передано в оренду нежитлові приміщення, загальною площею 205,1 кв. м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, що перебувають на балансі ДНЗ «Харківське вище професійне училище № 6» (третя особа).

Згідно договору оренди №5974-Н від 05.10.2015, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України та ТОВ «Харківенергоприлад», орендарю передане в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення - кімнати №№ 55, 56, 57, 58, 64, 65 на першому поверсі 4-поверхової будівлі учбово-виробничих майстерень (інв. № 10310017, літ. «Ц/2-4»), загальною площею 205,1 кв. м, розміщені за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, що знаходяться на балансі ДНЗ «Харківське вище професійне училище № 6» вартістю, згідно з незалежною оцінкою, станом на 10.06.2015 - 323000,00 грн.

Актом приймання-передачі орендованого майна від 05.10.2015, який є додатком №1 до договору оренди №5974-Н від 05.10.2015 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області вищезазначене майно передано в строкове платне користування ТОВ «Харківенергоприлад».

Передані в оренду приміщення розташовані за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126 перебувають на балансі ДНЗ «Харківське вище професійне училище № 6» та передані субєкту господарювання з метою здійснення комерційної діяльності (виробництво електротехнічного обладнання).

Таким чином, прокурор вказує на те, що державне майно, яке передано в оренду за спірним договором, на сьогоднішній день продовжує перебувати в користуванні відповідача.

Отже прокурор посилається на те, що спірний договір оренди підлягає визнанню недійсним у зв`язку з тим, що передача в оренду приміщень ДНЗ «Харківське вище професійне училище № 6», який є обєктом державної власності та фінансується з державного бюджету для здійснення діяльності, не повязаної з навчально- виховним процесом, суперечить вимогам чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведені обставини, прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди №5974-Н від 05.10.2015 року, укладеного між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ТОВ "Харківенергоприлад" та зобов`язання ТОВ "Харківенергоприлад" звільнити орендовані нежитлові приміщення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Особи, визначені ст. 1 ГПК України, мають право на звернення до суду за захистом порушених майнових прав, які відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для подання прокурором позову стала необхідність захисту економічних інтересів держави, внаслідок порушень, допущених під час передачі в оренду державного майна, приміщення навчального закладу, суб`єкту господарювання для здійснення підприємницької діяльності жодним чином не пов`язаної з навчальним процесом/

Так, прокурор, посилаючись на положення ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" зазначає про наявність підстав для визнання договору оренди від 05.10.2015 року № 5974-Н недійсним згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1,3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Проте суд, розглянувши наявні матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ТОВ "Харківенергоприлад" було укладено 05.10.2015 року.

Відповідно до п. 10.1 договору, його укладено строком на 1 (один) рік, що діє з 05 жовтня 2015 року до 05 жовтня 2016 року.

Згідно зі ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Як зазначено сторонами, у зв`язку з тим, що після спливу строку спірного договору оренди жодна із сторін не повідомила про припинення або зміну цього договору він був пролонгований на той самий термін.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку проведення конкурсу на право оренди державного майна" від від 31 серпня 2011 р. N 906, визначено процедуру проведення конкурсу на право оренди державного майна, зокрема цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць), нерухомого майна (будівель, споруд, нежитлових приміщень) та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває у державній власності.

Пунктом 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендодавець протягом п'яти днів після погодження умов договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном (у випадках, передбачених цим Законом, - органом Антимонопольного комітету України), а в разі якщо заява про оренду майна не потребує узгодження (щодо оренди окремого індивідуально визначеного майна, крім нерухомого), протягом 15 днів після дати її реєстрації розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника. Протягом 10 робочих днів після розміщення оголошення орендодавець приймає заяви про оренду відповідного майна. Протягом трьох робочих днів після закінчення строку приймання заяв орендодавець своїм наказом ухвалює рішення за результатами вивчення попиту на об'єкт оренди. У разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником. У разі надходження двох і більше заяв орендодавець оголошує конкурс на право оренди.

Як вбачається в матеріалах справи містяться докази розміщення оголошення орендодавцем щодо передачі майна в оренду.

Крім того, ОСОБА_1 освіти і науки України була надана регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області довідка (а.с. 81), в якій надано згоду на проведення конкурсу на право оренди спірного приміщення в разі надходження двох або більше заяв та вказано про те, що метою розміщення є виробництво електротехнічного обладнання.

Як вбачається з п. 1.2 договору, майно передається в оренду з метою: виробництва електротехнічного обладнання.

Отже, в даному випадку, при передачі спірних приміщень в оренду відповідачу, "Харківське вище професійне училище № 6" було повідомлено ОСОБА_1 освіти і науки України про мету з якою передаються вказані приміщення та отримано дозвіл на їх передачу.

Крім того суд вважає за необхідне ще зазначити про те, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, як особа яка укладає договір досліджує увесь перелік документів наданий орендарем, а також цільове використання оренди.

В матеріалах справи наявний лист ОСОБА_1 освіти і науки України (а.с. 80), в якому зазначено про надання дозволу на передачу в оренду відповідачу спірного приміщення.

Крім того, як зазначається представником "Харківське вище професійне училище № 6" та підтверджується позивачем, заява про намір укласти договір оренди спірного приміщення надійшла лише від відповідача, у зв`язку з чим, у відповідності до вимог чинного законодавства конкурс на право оренди не проводився.

Відповідно до частини 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні за змістом правові норми містяться у статті 283 ГК України, ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України та частини 2 статті 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 284 ГК України та ст. 10 Закону, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін (строк), на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 19.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" визначено, що відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди, з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), ЦК України і ГК України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів, є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування. Що ж до договорів оренди державного та комунального майна, то стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає умови, які є істотними для даних договорів, причому відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з момент досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Суд, дослідивши умови спірного договору дійшов висновку, що під час укладення договору оренди майна № 5974-Н сторони узгодили всі істотні умови договору, а також порядок приймання орендованого майна.

05.10.2015 року у встановленому договором порядку майно, яке є предметом договору, було передано відповідачеві в користування, про що складено акт приймання-передачі.

Зважаючи на те, що предметом договору оренди від 05.10.2015 року № 5974-Н є нежитлові приміщення будівлі, які перебувають на балансі ДНЗ "Харківське вище професійне училище № 6", які є державним індивідуально визначеним майном, спірні правовідносини регулюються відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (надалі - Закон).

Пунктом 2.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" передбачено, що вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном.

За умовами абзацу першого частини другої ст. 9 зазначеного Закону, орендодавець зобов'язаний надіслати заяву потенційного орендаря разом із доданими матеріалами органу, уповноваженому управляти державним майном.

Статтею 5 статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка кореспондується з п.1. ч.1. ст. 287 ГК України, передбачено, що орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Відповідно до ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Предметом оренди за вказаним договором є нежитлові приміщення, що відповідає об`єктам оренди, визначеним ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників).

Пунктом "б" ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції станом на момент укладення спірного договору) встановлено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства, об`єкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, до яких, зокрема, відноситься об`єкти освіти, крім навчальних закладів, майно яких вноситься до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

При цьому, відповідно до абз. 20 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

З аналізу вищенаведеної норми вбачається, що законом надано право на передачу в оренду окреме індивідуально визначене майно з дозволу уповноваженого управляти цим майном, якщо його оренда не порушить цілісності майнового комплексу. Як вбачається спірне майно не задіяне у процесі основного виробництва та ОСОБА_1 освіти і науки України, як органу якому державою надано право на управління спірним майном, досліджено з якою метою передаються приміщення та надано дозвіл на укладення спірного договору оренди.

Крім того, відповідно до абз. 2 п. 1.4 Статуту Харківського вищого професійного училища № 6" до основних напрямів діяльності може також належати надання платних послуг, що визначені Постановою № 796 та які пов`язані з основною статутною діяльність Училища.

Відповідно до п. 7.2 статут додаткові джерела фінансування Училища визначаються Законом України "Про освіту", ЗУ "Про професійно-технічну освіту", іншими законодавчими та нормативно-правовими актами України.

Згідно з пп. "в" п. 7.3 Статуту додатковими джерелами фінансування є доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Крім того, як зазначено представником Харківського вищого професійного училища № 6, в процесі проходження училищем акредитації і ліцензування. При цьому, наказом ОСОБА_1 освіти і науки, молоді та спорту України від 17.06.2012 року затверджені «Примірні зразки документів, що додаються до заяви, для проведення ліцензування освітніх послуг у професійно-технічній освіті». Даними рекомендаціями передбачено зазначення в інформації даних про надання вільних приміщень в оренду, оскільки при отриманні ліцензій на певні професії ретельно розглядається питання розташування верстатного «парку», в тому числі приміщеннями для їх розміщення з дотриманням законодавчо визначених норм безпеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням (ч. 5 ст. 63 України "Про освіту").

Приписами ч. 1 ст. 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 4 зазначеної статті визначено, що додатковими джерелами фінансування є: кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів відповідно до укладених договорів; плата за надання додаткових освітніх послуг; кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом, на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян; доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання: дотації з місцевих бюджетів; дивіденди від цінних паперів; валютні надходження; добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; інші кошти.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів, абзацом 5 частини 4 статті 61 Закону України "Про освіту" передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Частиною 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 за N 796 "Про ствердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Як встановлено судом, на час передачі спірних приміщень в оренду вони були вільні та в учбовому процесі не використовувались.

Також з пояснень представника Харківського вищого професійного технічного училища № 6 вбачається, що приміщення надані в оренду розташовані окремо від приміщень, що використовуються під час практичних занять, тривалий час не використовуються в навчально-виховній та навчально-виробничій діяльності. Фактично ж дані приміщення з моменту передачі будівлі (колишній цех №180) від ДП «Завод ім.. Малишева» до ДНЗ ХВПУ №6 для організації виробничих майстерень ніколи не використовувались в навчальному процесі.

Отже посилання прокурора на те, що укладенням спірного договору оренди порушено інтереси держави, оскільки в оренду незаконно отримано нежитлові приміщення площею 205,1 кв.м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, не підтверджені матеріалами справи.

При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, належать, у тому числі, видатки на професійно-технічну освіту (на оплату послуг з підготовки кваліфікованих робітників на умовах державного замовлення у професійно-технічних навчальних закладах соціальної реабілітації та адаптації державної власності).

Харківське вище професійне училище № 6 не є професійно-технічним навчальним закладом соціальної реабілітації та адаптації.

Згідно п. 2 ст. 103 Бюджетного кодексу України, яка встановлює порядок надання освітніх субвенцій, не передбачено надання міжбюджетного трансферту на професійну-технічну освіту.

Як випливає з вищезазначеного, згідно бюджету України на 2016 рік видатки на професійно- технічну освіту децентралізуються і мають здійснюватися з бюджетів міст обласного значення - обласних центрів.

При цьому, як зазначає представник Харківського вищого професійного технічного училища № 6, більшість професійно-технічних училищ у регіонах на початку 2016 року опинилися на межі закриття. З метою продовження надання освітніх послуг більшість професійно-технічних навчальних закладів змушені відшукувати додаткові джерела для фінансування, серед яких є надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання.

Також представник Харківського вищого професійного технічного училища № 6 вказує на те, що відповідач своєчасно та в повному обсязі сплачує орендну плату за Договором, кошти орендної плати використовуються на утримання та ремонт Харківського вищого професійного училища № 6, для поліпшення умов перебування та навчання учнів навчального закладу. Крім того, згідно умов Договору значна частина коштів орендної плати у розмірі 70% щомісячно спрямовується до Державного бюджету України.

З наведених вище пояснень, суд дійшов висновку, що визнання недійним спірного договору оренди позбавить Харківське вище професійне училище № 6 додаткового джерела фінансування від надання в оренду приміщень, незадіяних в освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій діяльності, технологічно непов'язаних з навчальним та науковим процесом, що негативно відзначиться на навчальному процесі та матеріальному забезпеченні учнів і педагогічних працівників навчального закладу.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів прокурора щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди від 05.10.2015 року № 5974-Н, як то: укладення вказаного договору має насідком порушення цілісності майнового комплексу або погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі; майно, яке є предметом договору, використовується у навчальному процесі (у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності).

За таких обставин, господарський суд, всебічно повно та об'єктивно дослідивши всі обставини справи та подані сторонами докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо визнання недійсним договору №5974-Н від 05.10.2015 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприлад", оскільки прокурором належними доказами не доведено, що спірні орендовані приміщення належать до об`єктів освіти і науки, що фінансуються з державного бюджету, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом та визнання недійсним даного договору негативно відзначиться на матеріальному забезпеченні ДНЗ «Харківське вище професійне училище № 6» та призведе до втрати Державним бюджетом України частини доходу у розмірі 70% від орендної плати за Договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 24.04.2016 року по справі № 922/5058/15.

Щодо вимоги прокурора про зобов'язання ТОВ "Харківенергоприлад" звільнити окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення - кімнати №№ 55, 56, 57, 58, 64, 65 на першому поверсі 4-поверхової будівлі учбово-виробничих майстерень (інв. № 10310017, літ. «Ц/2-4»), загальною площею 205,1 кв. м, розміщені за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, що знаходяться на балансі ДНЗ «Харківське вище професійне училище № 6» вартістю, згідно з незалежною оцінкою, станом на 10.06.2015 - 323000,00 грн. та повернути їх Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області, то суд зазначає, що дані вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним договору оренди, а оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявленої вимоги прокурора про визнання договору оренди від 05.10.2015 року № 5974-Н недійсним, дані вимоги прокурора також не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на прокурора.

На підставі викладеного, на підставі ст.ст. 6, 8, 19, 58, 124, 129 Конституції, ст.ст. 203, 207, 215, 216, 217, 236 Цивільного кодексу України, керуючись, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44-49, 75, 82 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 28.10.2016 р.

Суддя ОСОБА_5

922/2846/16