РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2016№910/14175/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннер Автомотів»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДіПі Форвардінг»

про стягнення 23 309,92 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Мальон П.В. за довіреністю № 20160708 від 08.07.2016 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Віннер Автомотів» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДіПі Форвардінг» (далі - відповідач) про стягнення 21 177,60 грн., з яких 10 706,53 грн. основного боргу, 2 495,79 грн. пені, 658,60 грн. 3% річних, 7 316,68 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.08.2016 порушено провадження у справі № 910/14175/16, її розгляд призначено на 29.08.2016.

25.08.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про додаткові пояснення та прийняття уточненого позову, до якого додано уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 23 309,04 грн., з яких 10 706,53 грн. основного боргу згідно з Актом виконаних робіт, 4 622,84 грн. пені, 663,00 грн. 3% річних, 7 316,68 грн. інфляційних втрат.

25.08.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки договір між сторонами не укладався, замовлення на обслуговування та акт виконаних робіт уповноваженою особою відповідача не підписувались, роботи уповноваженою особою відповідача не замовлялись та не приймались.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.08.2016 заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог повернуто без розгляду, на підставі ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судове засідання 29.08.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.08.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 19.09.2016.

16.09.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а також заяву про збільшення розміру позовних вимог в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача 23 309,92 грн., з яких 10 706,53 грн. основного боргу, 4 622,84 грн. пені, 663,87 грн. 3% річних, 7 316, 68 грн. інфляційних втрат.

Крім того, 16.09.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про витребування у відповідача в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України додаткових доказів у справі.

В судовому засіданні 19.09.2016 судом прийнято до розгляду подану позивачем в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Представник відповідача в судове засідання 19.09.2016 не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.09.2016, в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду справи № 910/14175/16 на 15 днів, згідно зі статтями 65, 38 Господарського процесуального кодексу України витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «ДіПі Форвардінг» та Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного Управління ДФС у м. Києві додаткові документи, необхідні для вирішення спору, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 10.10.2016.

05.10.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник відповідача в судове засідання 10.10.2016 не з'явився, про поважні причини неявки не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу Україн, розгляд справи відкладено на 17.10.2016.

В судовому засіданні 17.10.2016 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 17.10.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п.3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 17.10.2016 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наданого відповідачем Замовлення на обслуговування №160082 від 07.07.2014 позивач прийняв в ремонт автомобіль «Range Rover», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Виконуючи взяті на себе зобов'язання позивач виконав роботи з ремонту означеного автомобіля на суму 10 706,53 грн., про що складено Акт виконаних робіт №6133152 від 09.07.2014.

Проте, відповідачем виконані роботи оплачені не були, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 10 706,53 грн., у зв'язку з чим позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Під час розгляду справи відповідач проти задоволення позову заперечив, оскільки Договору між сторонами не укладалось, замовлення на обслуговування та акт виконаних робіт уповноваженою особою відповідача не підписувались, роботи уповноваженою особою відповідача не замовлялись та не приймались.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами був укладений Договір на технічне обслуговування і ремонт транспортних засобів № Service-6457-F-PP від 15.10.2013 р.

Досліджуючи зміст означеного Договору судом встановлено, що з боку відповідача він підписаний не був.

Проте, до вищевказаного Договору сторонами було укладено Додаток № 1 від 15.10.2013 р. про порядок надання знижок на технічне обслуговування та ремонт автомобіля замовника, який підписаний з боку відповідача та скріплений печаткою його підприємства.

Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, посилання у підписаному обома сторонами Додатку № 1 до Договору на сам Договір № Service-6457-F-PP від 15.10.2013 р., є підставою для твердження про те, що всі істотні умови, відображені в Договорі, погоджені, оскільки є наявний підписаний обома сторонами та скріплений печатками підприємств Додаток № 1 від 15.10.2013 р. до Договору, який можна ідентифікувати як такий, що відноситься до даного договору.

Враховуючи вищевикладені обставини суд вважає укладеним в розумінні статті 638 Цивільного кодексу України між позивачем та відповідачем Договір на технічне обслуговування і ремонт транспортних засобів № Service-6457-F-PP від 15.10.2013 р., а доводи відповідача в частині того, що означений договір між сторонами не укладався не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1.1. Договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання надавати замовнику комплекс робіт з сервісного (технічного) обслуговування та/або гарантійного і післягарантійного ремонту транспортних засобів торгівельної марки «Land Rover», на власному обладнанні, з використанням власних деталей, вузлів, агрегатів (запчастин) та витратних матеріалів, а замовник - в строки, передбачені цим Договором, здійснювати оплату за виконані роботи, використані запчастини і витратні матеріали та вчасно отримувати ДТЗ від виконавця після виконання ним робіт з сервісного (технічного) обслуговування та/або ремонту ДТЗ. Сервісне (технічне) обслуговування та/або гарантійний і післягарантійний ремонт здійснюється на станції сервісного обслуговування виконавця за адресою: м. Київ, пр. Московський 24-Д.

Згідно з п. 1.3. Договору сервісне (технічне) обслуговування та/або ремонт кожного ДТЗ здійснюється виконавцем за окремим замовленням замовника. Своїм підписом у замовленні замовник погоджує види (перелік) та вартість робіт, строки їх виконання, вартість деталей, вузлів, агрегатів і витратних матеріалів. Повноваження представника замовника при поданні замовлення має підтверджуватися належними документами, зокрема довіреністю на представника, відповідно до чинного законодавства України.

Підписане замовником замовлення є документом, що підтверджує факт передання ним ДТЗ виконавцю для здійснення його сервісного (технічного) обслуговування та/або ремонту.

Відповідно до наданого відповідачем Замовлення на обслуговування № 160082 від 07.07.2014 р. позивач прийняв в ремонт автомобіль «Range Rover», реєстраційний номер НОМЕР_1.

В матеріалах справи відсутні докази в підтвердження повноваження представника замовника при поданні означеного замовлення, проте фактично позивачем були виконані роботи з ремонту автомобіля «Range Rover», реєстраційний номер НОМЕР_1, на суму 10 706, 53 грн., про що свідчить Акт виконаних робіт № 6133152 від 09.07.2014 р., після чого вказаний автомобіль був повернутий уповноваженій особі відповідача ОСОБА_4, якому відповідачем видано Довіреність на отримання автомобіля з ремонту № 33 від 09.07.2014 р.

З Акту виконаних робіт № 6133152 від 09.07.2014 р. вбачається, що його було складено з боку відповідача ОСОБА_4, що діє за довіреністю №33, і скріплено підписом означеної особи.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_4 не є працівником ТОВ «ДіПі Форвардінг» та не перебував з відповідачем у трудових відносинах у 2014 році.

Однак, відповідачем не надано суду жодних доказів в підтвердження зазначеного, як і не надано будь-яких обґрунтованих пояснень щодо походження в такому випадку виданої відповідачем довіреності №33 від 09.07.2014 на ім'я ОСОБА_4

Означені обставини свідчать про те, що позивач виконав, а відповідач прийняв роботи з ремонту автомобіля «Range Rover», реєстраційний номер НОМЕР_1, на суму 10 706,53 грн., чим фактично було погоджено подане відповідачем замовлення на обслуговування № 160082 від 07.07.2014.

За умовами п.4.3.1. Договору замовник зобов'язаний оплатити вартість виконаних робіт, запасних частин та витратних матеріалів за відповідним Замовленням, або запчастин, придбаних через відділ роздрібного продажу запчастин, з урахуванням розміру передоплати (якщо сплачувалась передоплата), протягом трьох банківських днів з дати підписання Акту виконаних робіт сторонами, або дати його складання виконавцем у випадку, передбаченому п. 4.2.3 п. 4.2. цього Договору.

Проте, виконані позивачем роботи у встановлені Договором строки відповідачем оплачені не були.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач в обумовлені строки не сплатив позивачеві повністю вартість виконаних робіт, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді у розмірі 10 706,53 грн., має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені в сумі 4 622,84 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення частинах. 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

За умовами пункту 8.2. Договору в разі прострочення замовником оплати, передбаченої п.п. 4.3.1. п. 4.3. Договору, замовник зобов'язаний сплатити на користь виконавця за кожен день прострочення оплати штрафні санкції (пеню) від несплаченої у строк суми, що підлягає оплаті, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як на тому наголошено у п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р., «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Згідно з п. 8.5. Договору, відповідно до вимог ст. 232 ГК України, сторони погоджують, що нарахування штрафних санкцій, передбачених п. п. 8.2-8.4. цього Договору не обмежується 6-місячним строком, а нараховується і сплачується за весь час прострочення виконання зобов'язання.

Отже, умовами укладеного між сторонами Договору було погоджено інший, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строк, за який нараховуються штрафні санкції.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 4 622,84 грн. за період з 10.07.2014 по 02.08.2016, суд вважає його арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає вимогам чинного законодавства через невірне визначення дня виникнення права на нарахування пені та розміру облікової ставки НБУ, яка діяла з 29.07.2016.

За розрахунком суду, розмір пені за період з 15.07.2014 по 02.08.2016 складає 4 604,05 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 663,87 грн. та інфляційних втрат в сумі 7 316,68 грн., суд відзначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як на тому наголошено у п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р., «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому(яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 7 316,68 грн., та встановлено, що він є арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки під час їх розрахунку позивачем не було враховано приписи п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», в частині того, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Також, є арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає вимогам чинного законодавства наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 663,87 грн. через невірне визначення дня виникнення права на їх нарахування.

За розрахунком суду, розмір інфляційних втрат за період з серпня 2014 року по червень 2016 включно складає 7 244,87 грн., а 3% річних за період з 15.07.2014 по 02.08.2016 - 659,48 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати вартості виконаних позивачем робіт і жодних доказів в підтвердження викладених у відзиві на позовну заяву обставин відповідачем суду надано не було, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позову.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДіПі Форвардінг» (01021, місто Київ, Кловський узвіз, будинок 7А, офіс 8-5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннер Автомотів» (04073, місто Київ, Московський проспект, будинок 24-Д; ) 10 706 (десять тисяч сімсот шість) грн. 53 коп. основного боргу, 4 604 (чотири тисячі шістсот чотири) грн. 05 коп. пені, 7 244 (сім тисяч двісті сорок чотири) грн. 87 коп. інфляційних втрат, 659 (шістсот п'ятдесят дев'ять) грн. 48 коп. 3% річних, 1 372 (одну тисячу триста сімдесят дві) грн. 38 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.10.2016

Суддя М.Є. Літвінова