ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

"11" жовтня 2016 р. Справа № 911/1987/15

За скаргою Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІАКОН Україна»

до Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

про стягнення 2891086,00 грн.

Суддя Карпечкін Т.П.

В засіданні приймали участь:

від скаржника (відповідача): не зявився

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 01.08.2016 року);

від ДВС: не зявився

обставини справи:

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.08.2015 року у справі № 911/1987/15 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІАКОН Україна» до Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення 2891086,00 грн. задоволено повністю.

На виконання рішення Господарського суду Київської області від 10.08.2015 року 26.08.2015 року було видано відповідний наказ № 911/1987/15.

Дочірнє підприємство «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звернулось до Господарського суду Київської області зі скаргою № 374 від 12.09.2016 року на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області.

Боржником подано скаргу (згідно штампу на конверті 05.09.2016 року, отримано судом 12.09.2016 року) про оскарження дій та постанови про накладення арешту на рахунки, що мало місце 05.08.2016 року, тобто з пропуском відповідно до ст. 1212 Господарського процесуального кодексу України десятиденного строку. В обґрунтування поважності причин пропуску строку, скаржник зазначив, що про спірну постанову дізнався з Єдиного Державного Реєстру виконавчих проваджень 09.09.2016 року.

З матеріалів справи № 911/1987/15 вбачається, що 05.08.2016 року було винесено дві постанови про накладення арешту на різні рахунки боржника і про одну з них боржник дізнався і своєчасно оскаржив.

Таким чином, суд позбавлений можливості встановити поважність причин пропуску строку з наданих боржником пояснень та доказів, у звязку з чим, справа призначається до розгляду, в тому числі для зясування підстав поновлення строку на оскарження.

У звязку з чим, ухвалою Господарського суду Київської області від 14.09.2016 року скаргу Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 374 від 12.09.2016 року прийнято до розгляду та призначено на 29.09.2016 року.

28.09.2016 року через канцелярію суду від представника скаржника (відповідача) надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги.

В судове засідання, яке відбулось 29.08.2016 року скаржник (відповідач) та представник ДВС не зявилися, вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 14.09.2016 року не виконали, представник ДВС про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. У звязку з чим, розгляд скарги відкладався до 11.10.2016 року.

В судове засідання 11.10.2016 року представник скаржника (боржника, відповідача) повторно не зявився, вимоги скарги не підтримав,про поважність причин неявки суд не повідомив. Представник стягувача проти скарги заперечував, представник виконавчої служби в судове засідання не зявився.

Розглянувши в судовому засіданні 11.10.2016 року скаргу Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 374 від 12.09.2016 року на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області, дослідивши надані докази, судом встановлено наступне.

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.09.2015 року у справі № 911/1987/15 задоволено позовні вимоги ТОВ «ВІАКОН УКРАЇНА» про стягнення з ДП «ШРБУ № 100» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» заборгованості в сумі 2891086,00 грн., про що видано наказ від 26.08.2015 року у справі № 911/1987/15.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 07.10.2015 року №ВП 48908877 відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Київської області № 911/1987/15 від 26.08.2015 року.

В подальшому, постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 09.11.2015 року приєднане виконавче провадження №ВП 48908877 до матеріалів зведеного виконавчого провадження №49718217 у відділі ДВС Вишгородського РУЮ Київської області.

Головним державним виконавцем Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 49718217 винесена Постанова від 05.08.2016 року ВП№ 45080204 про арешт коштів, шо містяться на рахунку(ах) Філії «Бобринецький автодор» в ПАТ «ВернумБанк» та інших цінностей, що належать боржнику та містяться на всіх рахунках та вкладах чи на зберіганні у банках або фінансових установах.

Надалі, за результатами перегляду стану виконавчого провадження ВП № 45080204, боржнику стало відомо про винесення при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 49718217 постанови від 05.08.2016 року ВП№ 45080204 про арешт коштів, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 Філії «Бобринецький автодор» в ПАТ «ПУМБ», МФО 334851.

Оскільки, в ході розгляду скарги виконавчою службою не надано доказів своєчасного надіслання спірної постанови, також судом встановлено, що 05.08.2016 року було винесено дві постанови про арешт коштів боржника (на різних рахунках), однак в реєстрі значилась однак постанова за 05.08.2016 року, яка своєчасно булла оскаржена і розглянута згідно з ухвалою суду від 06.09.2016року у справі № 911/1987/15, про існування спірної постанови боржник не міг своєчасно дізнатись, тому строк на оскарження підлягає відновленню.

Зазначена постанова мотивована невиконанням боржником рішень господарських судів, на підставі яких видано судові накази, які входять до складу зведеного виконавчого провадження № 49718217, в тому числі і спірного судового рішення у справі № 911/1987/15.

Також, за змістом наведеної Постанови зазначено, що згідно листа боржника та виписок сум заборгованості, за зведеним виконавчим провадженням заборгованість частково погашена в сумі 2010000,00 грн.

Таким чином, станом на дату прийняття органом ДВС оскаржуваної постанови від 05.08.2016року, фактично залишалась не сплаченою стягнена у справі №911/1987/15 заборгованість ДП «ШРБУ № 100» перед ТОВ «ВІАКОН-УКРАЇНА» в сумі 1116860,34 грн.

Дочірнє підприємство «ШРБУ № 100» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» вважає Постанову органу ДВС від 05.08.2016 року ВП № 45080204 про арешт коштів філії боржника такою, що підлягає скасуванню у звязку із її незаконністю, виходячи з того, що оскаржувана Постанова порушує встановлений порядок звернення стягнень на майно підприємств із державною часткою у статутному фонді.

Зокрема, боржник стверджує, що оскільки його засновником і власником є Публічне акціонерне товариство «ДАК «Автомобільні дороги України», яке перебуває у державній власності, боржник також належить до державних підприємств.

Нормами ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.

У звязку з чим, божник стверджує, що в розумінні статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» грошові кошти є майном боржника, на примусову реалізацію якого Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій.

Оскільки, накладення арешту на кошти та майно боржника є одним з заходів примусовго виконання рішення суду, відповідні дії державного виконавця також підпадають під дію мораторію.

У звязку з чим, боржник просить в скарзі визнати протиправними дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з винесення Постанови від 05.08.2016 року про арешт коштів боржника та скасувати Постанову Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.08.2016 року ВП № 45080204 про арешт коштів боржника.

В ході розгляду скарги судом встановлено, що спірною постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.08.2016 року ВП № 45080204 накладено арешт на кошти боржника, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 Філії «Бобринецький автодор» в ПАТ «ПУМБ», МФО 334851 в межах суми 1506909,82 грн.

Стаття 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначає загальний порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника та передбачає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з ч. 2-4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих на виконання статей 191 та 261 Закону України «Про теплопостачання», статті 151 Закону України «Про електроенергетику», та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки». Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Частина 5 ст. ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

В той же час, відповідні ст.ст. 65 та 66 Закону України «Про виконавче провадження» розрізняють підстави та порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника - юридичної особи.

Зокрема, ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» стосується виключно грошових коштів, як готівкових, так і тих, що перебувають на рахунках у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом.

В свою чергу, ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» регулює підстави та порядок звернення стягнення на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

З огляду на норми Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», цей Закон спрямований на забезпечення економічної безпеки держави, недопущення руйнування цілісних майнових комплексів державних підприємств, захисту інтересів держави під час реалізації майна господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Дія мораторію, встановлена частиною першою цієї статті, не поширюється на застосування примусової реалізації майна (за виключенням об'єктів, що відповідно до закону не підлягають приватизації, а також підприємств, перед якими у держави є підтверджена в установленому порядку заборгованість з відшкодування різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з опалення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню) для погашення заборгованості перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та її дочірніми підприємствами, що здійснювали постачання природного газу на підставі ліцензії. Порядок реалізації майна встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов'язань боржника з перерахування фондам загальнообов'язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3.6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.06.2003 р. у справі N 1-11/2003 про мораторій на примусову реалізацію майна зазначено: «Конституційний Суд України виходить із того, що Закон не порушує конституційної вимоги обов'язковості судових рішень. Рішення судів про примусове відчуження майна підприємств, ухвалені до і після прийняття Закону, ним не скасовуються, вони залишаються в силі, а їх виконання призупиняється до вдосконалення механізму примусової реалізації майна. Тобто Законом встановлюється подовжений на цей період строк їх виконання».

З огляду на п. 6 ОСОБА_2 господарського суду від 18.05.2006 року № 01-8/1114 «Про Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» відповідно до частини першої статті 2 Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств.

Згідно з приписом частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

До інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності підприємства, слід відносити лише ті майнові активи, які обліковуються як необоротні згідно з положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 2 "Баланс", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31.03.99 N 87 (з подальшими змінами і доповненнями). Дія мораторію не поширюється на ту частину майнових активів підприємства, що обліковуються як оборотні активи, а саме грошові кошти та їх еквіваленти, що не обмежені у використанні, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання протягом операційного циклу або протягом дванадцяти місяців з дати складання балансу. Отже, оборотні активи підприємств може бути примусово реалізовано для задоволення вимог кредиторів.

До акцій, що належать державі в майні господарських товариств і переданих до статутних фондів підприємств, слід відносити усі види акцій, що зазначені у статті 4 Закону України «Про цінні папери і фондову біржу» і емітовані іншими акціонерними товариствами. За змістом статті 2 Закону дія мораторію не поширюється на облігації підприємств та векселі, передані державою в установленому порядку до статутного фонду підприємств, зазначених у статті 1 Закону.

Також, як визначив Вищий господарський суд в постанові від 29.11.2005 року № 8/914 «Про розгляд скарги на дії державної виконавчої служби», відповідно до ст. 1 Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 %, до вдосконалення механізму примусової реалізації майна. При цьому, в силу ст. 2 Закону, під примусовою реалізацією розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою; продажу майна в процесі провадження справи про банкрутство.

Таким чином, мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств не розповсюджується на оборотні активи підприємства, а також грошові кошти на всіх без винятку рахунках.

З огляду на викладене, враховуючи, що як Закон України «Про виконавче провадження», так і Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», розрізняють поняття грошових коштів та іншого майна боржника, твердження скаржника про те, що грошові кошти є майном, на яке Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на реалізацію, безпідставні.

Чинне законодавство не містить заборони звернення стягнення на кошти боржника на рахунках в банківських установах не залежно від форми власності за виключенням випадків, встановлених ч. 2 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», до яких спірний рахунок не відноситься.

Таким чином, винесення Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Постанови від 05.08.2016 року про арешт коштів боржника не суперечить чинному законодавству і не мстить ознак протиправності.

Як зазначено у п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

З огляду на викладені обставини, також враховуючи повторну неявку скаржника в судові засідання, скарга Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 374 від 12.09.2016 року на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області задоволенню не підлягає як не обґрунтована та безпідставна.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу Дочірнього підприємства «ШРБУ № 100» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 374 від 12.09.2016 року на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області залишити без задоволення.

Суддя Т.П. Карпечкін