РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2016Справа №910/14839/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "УКРЗАХІДЕНЕРГО"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект"

про визнання угоди недійсною

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: не зявилися;

від відповідача: ОСОБА_1 за довіреністю №129/10 від 20.08.2015 року;

Обставини справи :

Публічне акціонерне товариство "УКРЗАХІДЕНЕРГО" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" про визнання угоди недійсною.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача ОСОБА_2 про припинення зобовязання від 25.03.2016 року є недійсною в звязку з укладання її під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України) та невідповідністю її ст. 203 та 215 ЦК України.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов, визнавши недійсною з моменту укладання ОСОБА_2 про припинення зобовязання від 25.03.2016 року, укладену між позивачем та відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 20.09.2016 року.

20.09.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2016 року відкладено розгляд справи на 11.10.2016 року.

В судове засідання 11.10.2016 року представник позивача не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 11.10.2016 року представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 11.10.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.09.2014 року між Публічним акціонерним товариством "УКРЗАХІДЕНЕРГО" (далі по тексту - позивач, постачальник) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" (далі по тексту - відповідач, покупець) укладено Договір поставки №53-123-01-14-00251 (далі по тексту - договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) Постачальник зобов'язується в порядку і на умовах, визначених у Договорі поставити обладнання газового пожежогасіння (далі - Продукція) виробництва ВАТ Лриборний завод „Тензор, РФ, для ВП „Южно-Українська АЕС ДП НАЕК „Енергоатом", а Покупець зобов'язується в порядку і на умовах, визначених у Договорі, прийняти і оплатити Продукцію.

Сума Договору становить 11 154 672,00 грн., у тому числі ПДВ 1 859 112,00 грн. (п. 3.1. Договору).

Згідно п. 4.2. Договору, оплата поставленої продукції здійснюється покупцем протягом 30 робочих днів після підписання сторонами актів приймання-передачі продукції.

Позивачем виконано умови договору в повному обсязі, зокрема поставлено та передано у власність відповідача продукцію на суму 11 454 672,00 грн., а відповідачем прийнято вказану продукцію, що підтверджується підписаною між сторонами видатковою накладною №РН-12-3002 від 30.12.2014 року.

Листом від 10.03.2016 року вих. №10/03-1 позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату боргу з урахуванням індексу інфляції і процентів за користування чужими грошовими коштами, згідно якої просив відповідача сплатити: заборгованість за отриманий товар з врахуванням індексу інфляції в розмірі 14 662 642,08 грн. та 3% річних в розмірі 340 141,09 грн.

25.03.2016 року між позивачем та відповідачем укладено ОСОБА_2 про припинення зобовязання (далі по тексту ОСОБА_2).

Відповідно до п. 3. ОСОБА_2, покупець визнає претензійні вимоги Постачальника викладені у вимозі від 10.03.2016 №10/03-1 про сплату суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції і процентів за користування чужими грошовими коштами, обґрунтованими частково, а саме:

1) заборгованість за поставлену Продукцію (основний борг) - у розмірі 11 154 672,00 грн., у тому числі ПДВ 1 859 112,00 грн.

2) інфляційні втрати (суму збільшення боргу на індекс інфляції), нараховані на суму заборгованості за період з 20.03.2015 р. по 09.03.2016 р. - у розмірі 2 201 009,84 грн.;

3) 3% відсотки річних, нараховані на суму заборгованості за період з 20.03.2015 р. по 09.03.2016 p., - у розмірі 326 388,76 грн.

Постачальник погоджується з наведеними у цьому пункті сумами заборгованості, розрахунками інфляційного збільшення суми боргу та 3% відсотків річних.

Відповідно до п. 4 ОСОБА_2, Покупець зобовязується сплатити суму заборгованості (основного боргу) за поставлену за Договором поставки Продукцію у розмірі 11 154 672 грн., у тому числі ПДВ - 1 859 112 грн., у строк до 15 квітня 2016 р.

Згідно з п. 5. ОСОБА_2, на виконання цієї ОСОБА_2 Постачальник відмовляється:

1) від стягнення з Покупця інфляційних втрат (суми збільшення боргу на індекс інфляції) за весь час прострочення оплати заборгованості за Договором поставки у розмірі 2 201 009,84 грн. за період нарахування з 20.03.2015 р. 09.03.2016 p., а також за період з 10.03.2016 по день фактичної сплати суми заборгованості, визначеної у п. 4 цієї ОСОБА_2.

2) від стягнення з Покупця 3% річних від простроченої суми заборгованості за весь час прострочення за Договором поставки у розмірі 326 388,76 грн. за період нарахування з 20.03.2015 р. - 09.03.2016 p., а, також за період з 10.03.2016 р. по день фактичної сплати суми заборгованості, визначеної у п. 4 цієї ОСОБА_2.

3) від стягнення з Покупця будь-яких інших збитків та господарських санкцій, повязаних з несвоєчасною оплатою Продукції Договором поставки

Відповідно до п. 6 ОСОБА_2, на підставі цієї ОСОБА_2 та ч. 1 ст. 604 Цивільного кодексу України наступні грошові зобовязання Покупця є припиненими:

4) щодо сплати постачальнику інфляційних втрат (суми збільшення боргу на індекс інфляції) за весь час прострочення оплати заборгованості за договором поставки у розмірі 2 108 009,84 грн. за період нарахування з 20.03.2015 р. - 09.03.2016 p., а також за період з 10.03.2016 по день фактичної сплати суми заборгованості, визначеної у п. 4 цієї ОСОБА_2.

5) щодо сплати Постачальнику 3% річних від простроченої суми заборгованості за весь час прострочення за Договором поставки у розмірі 326 388,76 грн. за період нарахування з 20.03.2015 р. - 09.03.2016 p., а також за період з 10.03.2016 по день фактичної сплати суми заборгованості, визначеної у п. 4 цієї ОСОБА_2.

Укладення цієї ОСОБА_2 свідчить про домовленість Сторін в подальшому не висувати жодних вимог за Договором поставки стосовно: притягнення Покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за весь час прострочення згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, застосування господарських санкцій та відшкодування збитків у звязку з несвоєчасним виконанням Покупцем грошових зобовязань (п. 7 ОСОБА_2).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_2 про припинення зобов'язання від 25.03.2016 року є недійсною, оскільки вона не відповідала чинному на момент її укладання законодавству з питань здійснення державних закупівель, та оскільки угода укладена в наслідок впливу тяжкої обставини та під тиском Відповідача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Визначення тяжкої обставини надається у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В обґрунтування своєї позиції, у якості невигідних умов правочину, позивач зазначає:

- необхідність сплати податкового зобовязання (ПДВ) за Договором поставки від 05.09.2014 р. №53-129-01-14-00251;

- втрата передбачених договором та підтверджених Відповідачем штрафних санкцій в сумі 326 388,76 грн. та інфляційних втрат на суму 2 201 009,84 грн.

Суд звертає увагу, що зазначені зобовязання не є умовою спірної ОСОБА_2.

Укладення спірної ОСОБА_2 від 25.03.2016р. не має взаємозвязку з виникненням та виконанням Позивачем його податкових зобовязань.

Податкове зобовязання зі сплати ПДВ є зобовязанням Позивача, окремим від договірних зобовязань сторін, оскільки виникає в силу податкового законодавства. Виконання податкових зобовязань Позивача не є залежним від дій Відповідача, оскільки правовідносини сторін за Договором поставки регулюються виключно цивільним та господарським законодавством. Позивач самостійно відповідає перед бюджетом за виконання податкового зобовязання.

Окрім цього, Позивач не був позбавлений права на судовий захист, якщо він вважав своє право на отримання грошових коштів за поставлений товар порушеним, згідно п. 4.2 Договору поставки від 05.09.2014 р. №53-129-01-14-00251. Тобто, на день укладення спірної ОСОБА_2 воля Позивача не була обмеженою.

Позивач направив претензію лише 10.03.2016 р. (через 1 рік після виникнення заборгованості), одразу після розгляду якої Відповідачем сторони спільно вирішили врегулювати спір мирним шляхом. Сторони мають право укладати правочини з умовами на власний розсуд, керуючись ст. 627 ЦК.

Позивач зазначає у позові, що Відповідач «скористався вразливістю Позивача перед органами податкового нагляду у вигляді притягнення його до кримінальної та фінансової відповідальності», однак позивачем не надано доказі обізнаності Відповідача про правовідносини Позивач з органами податкового нагляду, чи сплачував позивач податки взагалі або з яких причин не сплачував, оскільки Відповідач не має доступу до комерційної інформації та господарської діяльності Позивача.

Жодного доказу в обґрунтування існування «тяжкої обставини» та її впливу на необхідність укладення спірної ОСОБА_2, а також обізнаності Відповідача щодо податкових правовідносин Позивача останній не надає.

У п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Також вказується, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності Позивачем ОСОБА_3 тяжких обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Матеріалами справи не підтверджується, що Позивач був поставлений у обставини залежності від Відповідача.

Враховуючи вищезазначений п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9, під тяжкими обставинами слід розуміти обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин) (аналогічної правової позиції притримується Вищий Господарський суд України у постанові від 02.07.2012 року у справі №48/402).

Суд звертає увагу на те, що зобовязання щодо оплати поставленої продукції виникло у Відповідача на підставі Договору, а не на підставі ОСОБА_2, що свідчить про укладання ОСОБА_2 з метою врегулювання спірних взаємовідносин, які випливали з Договору, а не задля усунення обставини.

Отже, суд не приймає до уваги твердження позивача, що задля уникнення дії «тяжкої обставини», яку Позивач визначає як необхідність сплати податкового зобов'язання та загрозу притягнення його до відповідальності за невчасну сплату ПДВ, Позивач був вимушений укласти ОСОБА_2, оскільки її правові наслідки не мають звязку з виконанням податкових зобовязань Позивача, не скасовували та не зменшували дію «тяжкої обставини», якщо вона взагалі існувала; також прийняття Позивачем умов цієї ОСОБА_2, які Позивач вважає невигідними, не впливало на обставини взаємовідносин з податковими органами.

Таким чином, взаємозвязок між дією обставини невиконання Позивачем податкового зобовязання та необхідністю укладення ОСОБА_2 відсутній.

Стосовно твердження Позивача щодо невідповідності ОСОБА_2 про припинення зобов'язання від 25.03.2016р. законодавству з питань державних закупівель, суд зазначає наступне.

Посилання Позивача на ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» є помилковим, оскільки укладення оспорюваної ОСОБА_2 від 25.03.2016р. не підпадає під регулювання цієї норми та не суперечить їй.

Позивач вказує на те що Договір «діє до повного розрахунку за поставлену продукцію». При цьому, суд не погоджується із субєктивною думкою Позивача, що під «розрахунком за поставлену продукцію» мається на увазі також несення відповідальності відповідною стороною. Розрахунок за поставлену продукцію - це зобовязання покупця здійснити оплату поставленої продукції згідно ціни, яка визначена умовами пункту 4.1 Договору. Штрафні санкції, 3% річних та інфляційні втрати не входять в ціну продукції та не є зобовязанням щодо розрахунку за продукцію, а є відповідальністю сторони, яка порушила зобовязання з оплати продукції.

Термін дії Договору в частині розрахунків не є скороченим на підставі ОСОБА_2 від 25.03.2016p., як це безпідставно зазначає Позивач. Істотні умови Договору сторонами не змінювались, у тому числі щодо строку дії Договору.

ОСОБА_2 від 25.03.2016р. сторони не вносили зміни у Договір, а врегулювали спірні питання, що випливали з виконання Договору, з урахуванням Вимоги Позивача від 10.03.2016р.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що позивач не доводить того факту, що в момент вчинення ним оспорюваного правочину (ОСОБА_2) були наявні обставини, передбачені ст. 233 ЦК України, тобто не доведено наявність підстав, в силу яких спірна ОСОБА_2 має бути визнана недійсним, в звязку з чим в суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обовязок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 21.10.2016 року.