ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2016 р. Справа № 911/2408/16

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Департаменту охорони здоровя виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Медікалгруп-Україна, Київська обл., м. Вишневе

про стягнення 1 262,02 гривень

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №061-11913/10 від 13.09.2016)

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №07/16 від 26.07.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29.07.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від Департаменту охорони здоровя виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі-позивач) надійшла позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю Медікалгруп-Україна (далі-ТОВ Медікалгруп-Україна/відповідач) про стягнення 1 262,02 гривень штрафних санкцій за непоставлений товар за договором про закупівлю товарів за державні кошти №22 від 14.10.2014.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.07.2016 порушено провадження у справі №911/2408/16, розгляд справи призначено на 30.08.2016.

Ухвалами господарського суду Київської області від 30.08.2016 та 06.09.2016 розгляд означеної справи відкладався на 06.09.2016 та 10.10.2016 відповідно.

Ухвалою господарського суду Київської області від 10.10.2016 строк розгляду спору у даній справі продовжено на 15 днів.

У судовому засіданні 10.10.2016 було оголошено перерву до 17.10.2016.

13.10.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, з огляду на що відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

14.10.2014 між Департаментом охорони здоровя виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі-замовник) та ТОВ Медікалгруп-Україна (далі-учасник) було укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти №22 (далі-договір), відповідно до положень п. 1.1. якого учасник зобовязався у 2014 році поставити замовнику, а замовник прийняти та оплатити інструменти і прилади медичні, хірургічні та стоматологічні (витратні матеріали для гемодіалізу), 32.50.1 зазначені в специфікації (далі-товар), а саме: лот 9 рідкий концентрат кислотного компоненту 21870 л.

Пунктами 1.2., 3.1., 5.1., 5.2. та 10.1. передбачено, що найменування, кількість, ціна за одиницю та загальна сума товарів зазначені в специфікації.

Сума цього договору становить 538 220,70 грн, в тому числі ПДВ 35 210,70 грн.

Строк поставки товарів: 10 днів від дати письмової заявки замовника.

Місце поставки товарів: лікувально-профілактичні заклади м. Києва.

Цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2014 та до повного виконання сторонами своїх зобовязань за ним.

Так, у специфікації до договору сторони погодили поставку рідкого концентрату кислотного компоненту загальною кількістю 21 870,00 л вартістю 538 220,70 грн.

В обґрунтування поданого позову позивачем зазначено, що останній 16.10.2014 звернувся до учасника із заявкою на постачання інструментів і приладів медичних, хірургічних та стоматологічних (витратні матеріали для гемодіалізу) за №061-430/ккт на загальну суму 538 220,70 грн., в підтвердження чого суду надано копію заявки на постачання №061-430/ккт від 16.10.2014.

27.10.2014 відповідач поставив, а позивач прийняв рідкий концентрат кислотного компоненту у кількості 5 370,00 л вартістю 132 155,70 грн, в підтвердження чого сторонами підписано видаткову накладну №223 від 27.10.2014.

Втім, як зазначає позивач, решту товару відповідач поставив з порушенням передбачених договором строків, а саме:

- 30.10.2014 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято рідкий концентрат кислотного компоненту у кількості 830,00 л вартістю 20 426,30 грн, в підтвердження чого сторонами підписано видаткову накладну №226 від 30.10.2014;

- 10.11.2014 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято рідкий концентрат кислотного компоненту у кількості 5 170,00 л вартістю 127 233,70 грн, в підтвердження чого сторонами підписано видаткову накладну №234 від 10.11.2014.

Копії вищезазначених видаткових накладних наявні в матеріалах справи.

В обгрунтування нарахованої суми пені позивач зазначив, що відповідач допустив прострочення поставки товару у кількості 830,00 л вартістю 20 426,30 грн на 3 днів з 28.10.2014 по 30.10.2014, у той час як поставку решти товару у кількості 5 170,00 л вартістю 127 233,70 грн відповідач прострочив на 14 днів - з 28.10.2014 по 10.11.2014, а тому сукупний розмір передбаченої умовами договору пені становить 1 262,02 грн.

Посилаючись на те, що відповідач порушив передбачені договором строки поставки товару, позивач просить суд стягнути з ТОВ Медікалгруп-Україна 1 262,02 грн пені.

Відповідач заперечив проти заявленої позовної вимоги з огляду на те, що позивач пропустив строк позовної давності, передбачений для вимоги про стягнення пені, а тому ТОВ Медікалгруп-Україна просив застосувати строки позовної давності, з огляду на що відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, зслухваши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога задоволенню не підлягає виходячи з нижченаведеного.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами статті 611 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобовязань учасник сплачує замовнику штрафні санкції у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми непоставленого товару за кожен день затримки.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, приписами ст. ст. 712 та 664 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

- вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

- надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Водночас, відповідно до приписів ст. ст. 251 та 253 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Так, в обґрунтування обставин порушення відповідачем строків поставки товару за договором позивач зауважив, що передбачену умовами договору письмову заявку ним було оформлено та вручено представнику відповідача 16.10.2014, про що свідчить відповідна відмітка на заявці на постачання №061-430/ккт від 16.10.2014, а тому, відповідно, останнім днем десятиденного строку для виконання відповідачем обовязку по поставці є 27.10.2014.

Поряд з тим, у додатково наданих поясненнях позивач зауважив на тому, що позивач утримується за рахунок бюджетних коштів, а оскільки у бюджеті міста Києва на 2014 рік кошти на відправку рекомендованої поштової кореспонденції або на курєрські послуги не були передбачені, заявки на постачання позивач направляв відповідачу по факсу, оригінали ж цих документів були в подальшому вручені представникам постачальника в департаменті.

За приписами статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, позивачем в порушення вищезазначених приписів не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо того, що саме 16.10.2014 відповідачу було вручено чи належним чином направлено письмову заявку на постачання, у той час як посилання позивача на надіслання відповідних заявок по факсу оцінюються судом критично, оскільки такі доводи не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами, а лише є субєктивними твердженнями позивача.

Водночас, посилання позивача на підтвердження відповідного вручення 16.10.2014 наявною на листі №061-430/ккт від 16.10.2014 відміткою визнаються судом неспроможними в силу того, що на такому листі зазначено лише прізвище певної особи, без ідентифікації її посади та власне підпису такої особи, у той час як пояснень щодо такої ідентифікації позивачем не надано суду ані письмово, ані усно.

З огляду зазначеного, наданий позивачем лист №061-430/ккт від 16.10.2014 не є належним та допустимим доказом оформлення та вручення 16.10.2014 відповідачу письмової заявки на поставку.

Інших же належних та допустимих доказів оформлення, вручення та/або надіслання відповідачу письмових заявок на поставку у вказану позивачем дату та/або інші дати суду не надано.

Крім того, посилання позивача на оформлення та вручення відповідачу письмової заявки на поставку саме 16.10.2014 оцінюються судом критично з огляду і на те, що у видаткових накладних, за якими відповідачем було поставлено товар за договором, як підставу здійснення таких поставок вказано рахунки-фактури, що датовані тими числом, місяцем і роком, що і відповідні видаткові накладні.

Поряд з тим, вищезанчених рахунків-фактур суду не надано.

За таких обставин, беручи до уваги відсутність належних та допустимих доказів оформлення та вручення 16.10.2014 відповідачу письмової заявки на поставку, суд дійшов висновку про необґрунтованість визначеного позивачем моменту, з якого слід відраховувати десятиденний строк для поставки товару за договором, що свідчить про відсутність моменту (дати, місяця, року), з якого відповідач вважається таким, що прострочив у розумінні ст. 612 ЦК України.

Отже, беручи до уваги наведені нормативні приписи та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що посилання позивача на порушення відповідачем строків виконання зобовязання з поставки товару за договормо є необґрунтованими та доказово непідтвердженими, а тому відповідно заявлена позовна вимога задоволенню не підлягає.

Що ж до клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності для захисту порушеного права, передбачених ст. 267 ЦК України слід зазначити наступне.

Приписами статей 256, 258, 267 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм суд дійшов висновку, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного права і факт його порушення або оспорювання. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

З огляду наведеного, а також враховуючи необґрунтованість заявлених позовних вимог у даній справі у звязку з недоведеністю позивачем обставин щодо порушення відповідачем строків поставки товару за договором, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 32-33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 611, 612, 712, 664 Цивільного кодексу України, ст. ст. 173, 193, 230 Господарського кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 24.10.2016.

Суддя В.А. Ярема