ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2016 р. Справа № 911/1863/16

За позовом Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави, Київська обл., с. Софіївська Борщагівка

До 1) ОСОБА_1 міської ради Вишгородського району Київської області, Київська обл., м. Вишгород

2) Товариства з обмеженою відповідальністю КВ Центр, Київська обл., м. Вишгород

третя особа ТОВ Транспортна технологічна компанія, м. Вишгород

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів

Суддя Мальована Л.Я.

Представники сторін:

прокурор не зявився;

відповідач 1 не зявився;

відповідач 2 ОСОБА_2 (дов. № б/н від 10.08.2016 р.);

ОСОБА_3 (дов. № б/н від 21.03.2016 р.)

третя особа - не зявився;

Обставини справи:

Прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасувати рішення ОСОБА_1 міської ради № 102 від 23.02.2006 року, визнати недійсним договір оренди землі № 324 від 23.02.2006 року, укладений між ОСОБА_1 міською радою та ТОВ Фірма КВ Центр, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 31.05.2012 року укладений між ОСОБА_1 міською радою та ТОВ Фірма КВ Центр, щодо земельної ділянки площею 4, 0354 га, розташованої по вул. Набережній, 17 в м. Вишгороді.

Прокурор та представник відповідача ОСОБА_1 міської ради в засідання суду не зявились, хоча про місце і час розгляду справи були належним чином повідомлені судом.

Представниками відповідача ТОВ "КВ Центр" було подано відзив на позовну заяву, в якій просять суд застосувати позовну давність і відмовити в задоволенні позову за спливом позовної давності, а також надані документи щодо обєкту, який належить останньому на праві власності та знаходиться за адресою: Київська обл., м. Вишгород, вул. Набережна, 17.

Представник третьої особи в засідання суду не зявився, хоча про місце і час розгляду справи був належним чином повідомлений судом, вимоги суду викладені в ухвалі від 10.08.2016 р. не виконав.

Враховуючи те, що незявлення прокурора, представників відповідача 1 та третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності прокурора, представників відповідача 1 та третьої особи, згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача 2, суд встановив:

23.02.2006 року Виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради прийнято рішення № 102 «Про будівництво комплексу інженерних споруд Набережної у м. Вишгороді», яким було погоджено ТОВ «Фірма КВ Центр» місце розташування комплексу споруд Набережної на земельній ділянці площею 5,5 га за рахунок земель ОСОБА_1 міської ради по непарній стороні вулиці Набережної у м. Вишгороді від межі з м. Києвом (стела Вишгород, 946 р.) до земельної ділянки наданої рішенням № 434 від 28.09.2005 року під будівництво «Яхт-клубу» ТОВ НВП «Контракт-К».

Пунктом 4 рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради № 102 від 23.02.2006 встановлено, що Замовнику надається дозвіл на виготовлення акту вибору, проекту відводу і грошової оцінки земельної ділянки площею 5,5 га., що зазначена в п. 1 цього рішення, для оформлення землекористування на умовах оренди з цільовим призначенням - будівництво і експлуатація комплексу інженерних споруд Набережної.

Згідно п. 5 рішення ОСОБА_1 міської ради № 102 від 23.02.2006 - після затвердження акту вибору, проекту відводу та грошової оцінки, надати замовнику на умовах оренди, терміном на 49 років земельну ділянку площею 5,5 га., що зазначена в п. 1 цього рішення, для будівництва та експлуатації обєкта. Замовнику укласти з виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради договір оренди земельної ділянки. Встановити орендну плату за орендовану земельну ділянку у розмірі 2% (на перші два роки оренди) і 10% (на інші сорок сім років оренди) від її грошової оцінки.

23.02.2006 року між орендодавцем (ОСОБА_1 міська рада) та орендарем (ТОВ «Фірма КВ Центр») було укладено договір оренди землі № 324, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва торгівельно-розважального комплексу та паркової зони яка знаходиться у м. Вишгороді по вул. Набережній.

Відповідно до п. 2 договору оренди землі в оренду передається земельна ділянка загальною площею 5,5 га, у тому числі прилегла зона р. Дніпро.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилається на те, що передача земельної ділянки в оренду ТОВ «Фірма КВ Центр» мала здійснюватись за проектом відведення. Однак дозвіл на розроблення проекту відведення був наданий тим самим рішенням яким вказана земельна ділянка була передана в оренду ТОВ «Фірма КВ Центр», чим було порушено вимоги ст. 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на 23.02.2006 року) особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки заяву (клопотання). Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. Передача земельної ділянки, межі якої визначено в натурі (на місцевості), в оренду без зміни її цільового призначення здійснюється без розроблення проекту її відведення.

У разі зміни цільового призначення земельної ділянки надання її в оренду здійснюється за проектом відведення в порядку, встановленому законом.

Статтею 124 Земельного кодексу України (в редакції станом на 23.02.2006 року)встановлено, що передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Згідно з ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Частиною 6 ст. 123 Земельного кодексу України встановлено, що проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Відповідно до ст. 186 Земельного кодексу України розгляд і затвердження землевпорядної документації проводиться в такому порядку: проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки.

Згідно статті 15 Закону України «Про оренду землі» проект відведення земельної ділянки, у разі його розроблення згідно із законом, є невід'ємною частиною договору оренди землі.

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України. Стаття 20 закону визначає обовязковість проведення землеустрою на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення та зміни меж об'єктів землеустрою, надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок, організації нових і впорядкування існуючих об'єктів землеустрою.

Постановою Кабінету Міністрів України № 667 від 26.05.2004 року затверджено порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Вказаний порядок визначає, що проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли: земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення; земельна ділянка набувається у власність шляхом купівлі-продажу, дарування, міни, на підставі інших цивільно-правових угод, успадкування, без зміни її меж та цільового призначення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (в редакції станом на 23.02.2006) встановлено, що обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

На час прийняття виконавчим комітетом ОСОБА_1 міською радою рішення № 102 від 23.02.2006 та укладення договору оренди землі № 324 від 23.02.2006 року проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 5,5 га, розташованої у м. Вишгороді по вул. Набережній, в порушення вимог ст. ст. 123,124, 186 Земельного кодексу України, ст. 15,16 Закону України «Про оренду землі» та ст. ст. 20, 50 Закону України «Про землеустрій» не був виготовлений, та не виготовлений до цього часу.

Згідно листа управління Держгеокадастру у ОСОБА_1 районі Київської області № 1007-1010-0.2-184/2-16 від 24.02.2016 відсутня інформація щодо виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ «Фірма КВ Центр» згідно рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради № 102 від 23.02.2006 року.

Крім того прокурор вказує на те, що 31.05.2012 року ОСОБА_1 міська рада уклала з ТОВ «КВ Центр» договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 012430201 площею 4,0354 га вартістю 9 546 894,31 грн., розташованої за адресою: по вул. Набережна, 17 в м. Вишгороді, Київської області строком на 49 років, який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_1 районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за № 883, а також зареєстровано в управлінні Держкомзему у ОСОБА_1 районі Київської області за №00278 від 11.06.2012 року.

Відповідач 2 проти позову заперечив, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених прокурором вимог, а також заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, суд вважає за необхідне розглянути подане відповідачем 2 клопотання про застосування строків позовної давності з огляду на те, що положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, оскільки зазначені положення за своєю суттю передбачають захист прав власників та інших осіб від держави.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У справі, яка є предметом перегляду, відповідачем 2 заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Наведена позиція узгоджується також з постановою Верховного Суду України судової палати у цивільних та господарських справах від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15.

Статтею 92 ЦК України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Відтак, для юридичної особи (субєкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Спірні рішення № 102 та договір № 324 було укладено 23.02.2006 року, тому трирічний строк позовної давності почав свій перебіг з вказаної дати, тому строк позовної давності по вказаному рішенню та договору сплинув 23.02.2009 року, щодо договору оренди земельної ділянки від 31.05.2012 року, то строк позовної давності по останньому сплинув 31.05.2015 року.

Прокурором не надані належні обгрунтування щодо пропуску строку позовної давності.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, в звязку з застосуванням строку позовної давності.

Отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню, витрати по сплаті судового збору покладаються на прокурора.

Керуючись ст.ст. 257-261 ЦК України, ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя Л.Я. Мальована