КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2016 р. Справа№ 17/019-12

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Майданевича А.Г.

Хрипуна О.О.

при секретарі судового засідання Вага В.В.

за участю представників:

від скаржника: не з'явився,

від позивача: Колошина О.В., Панченко С.В.

від відповідача: Берездецький Ю.М.,

від прокуратури: Дубченко О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на ухвалу господарського суду Київської області від 11.05.2012р. у справі №17/019-12 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-будівельної фірми «Монолітбуд»

до Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківське управління військово-будівельних робіт»

про стягнення 175214,49 грн.

за участю Військової прокуратури Білоцерківського гарнізону

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Відповідача про стягнення 175214,49 грн. боргу.

Ухвалою господарського суду Київської області від 11.05.2012р. затверджено мирову угоду у справі №17/019-12, укладену між Відповідачем та Позивачем, провадження у справі №17/019-12 припинено.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, скаржник звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Київської області від 11.05.2012р. у справі №17/019-12 та повернути Відповідач будівлю ПТОР загальною площею 1041 кв. м. що знаходиться за адресою вул. Куценка, 5-Б, м. Біла Церква, Київська область.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, та не враховано, що сторонами порушено процедуру передачі Позивачу державного військового майна в рахунок погашення боргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.06.2016р. справу №17/019-12 прийнято до свого провадження у визначеному складі суду, розгляд апеляційної скарги було призначено на 15.06.2016р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2016р. припинено апеляційне провадження у справі №17/019-12.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.08.2016р. скасовано ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2016р. про припинення апеляційного провадження у справі №17/019-12.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ, апеляційну скаргу у справі №17/019-12 передано на розгляд колегії суддів у складі Власова Ю.Л. (судді-доповідача), Майданевича А.Г., Хрипуна О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016р. прийнято справу до провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду на 13.09.2016р.

13.09.2016р. Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити ухвалу господарського суду Київської області без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2016р. розгляд апеляційної скарги було відкладено на 27.09.2016р. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2016р. в зв'язку з відрядженням судді-доповідача Власова Ю.Л. з 26.09.2016р. по 30.09.2016р. призначено розгул справи на 04.10.2016р.

04.10.2016р. Скаржник подав клопотання про відкладення розгляду скарги, яке залишене судом без задоволення з підстав його необґрунтованості.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив:

05.07.2003р. наказом Державного секретаря Міністерства оборони України №34 наказано передати Відповідачеві спірну будівлю пункту технічного обслуговування та ремонту (ПТОР), закріпити передане майно на праві повного господарського відання.

Відповідно до акту прийняття-передачі основних засобів від 04.08.2003р. зазначена будівля передана Відповідачеві на баланс з залишковою балансовою вартістю 153140,00 грн.

28.05.2008р. на засіданні постійно діючої комісії з питань використання фондів та земель оборони, які вивільняються в ході реформування збройних сил України надано згоду на списання вказаної будівлі пункту технічного обслуговування та ремонту (ПТОР) Відповідача, що підтверджується протоколом засідання №5, затвердженим Міністерством оборони України.

21.03.2010р. між Позивачем та Відповідачем був укладений договір підряду №21/03-10, відповідно до якого Позивач зобов'язався виконати власними силами будівництво магазину «Хліб-молоко» по вул. Коновальця в м. Біла Церква.

Відповідно до п.2.1. договору вартість робіт визначається згідно кошторисної вартості погодженої сторонами по фактично виконаних роботах на основі актів виконаних робіт.

Згідно з п.4.1.1. договору палат виконаних робіт проводиться грошовими коштами на протязі 10 банківських днів після підписання акту виконаних робіт.

В грудні 2010р. між Позивачем та Відповідачем був складений та підписаний акт приймання виконаних підрядних робіт та довідка про вартість виконаних робіт на суму 245539,20 грн.

31.03.2011р. між Позивачем та Відповідачем було укладене доповнення до договору №21/03-10 від 21.03.2010р., відповідно до якого сторони домовились, що в оплату за виконані роботи згідно договору №21/03-10 від 21.03.2010р. Відповідач погашає заборгованість перед Позивачем в сумі 70324,71 грн. шляхом взаємозаліку.

Протягом 2011р.-2012р. Позивач неодноразово звертався до Відповідача з листами, в яких просив погасити заборгованість, які були залишені Відповідачем без реагування.

В зв'язку з тим, що Відповідач не сплатив Позивачу заборгованість в сумі 173634,29 грн., Позивач звернувся з відповідним позовом до місцевого суду.

В процесі вирішення спору сторони виявили намір мирно врегулювати спір, у зв'язку з чим 11.05.2012р. до канцелярії суду від сторін надійшла заява про затвердження мирової угоди (вх. № 7654 від 11.05.2012р.) разом з мировою угодою від 10.05.2012р.

Відповідно до зазначеної мирової угоди сторони домовились, що Відповідач в добровільному порядку в рахунок погашення заборгованості передає у власність Позивачу нежитлову будівлю ПТОР (пункт технічного обслуговування і ремонту), загальною площею 1041 кв. м., залишкова балансова вартість будівлі становить 102139,75 грн., що знаходиться за адресою: вул. Куценка, 5 „б", м. Біла Церква, Київська область, а Позивач відмовляється від стягнення з відповідача боргу в сумі 175214,49 грн.

Оскаржуваною ухвалою місцевого суду від 11.05.2012р. вказану мирову угоду було затверджено, провадження у справі припинено.

02.07.2012р. на підставі вказаної мирової угоди було проведено державну реєстрацію права власності Позивача на вказану вище нежитлову будівлю.

Під час володіння, користування та розпорядження даною будівлею протягом 4 років Позивачем було витрачено більше 700000,00 грн. на проведення ремонту та технічного обслуговування вказаної будівної, що підтверджується поданими Позивачем накладними, актами та іншими матеріалами справи.

Відповідно до листа Скаржника від 19.08.2015р. №2/557 ще у 2012р. до нього від Відповідача надходили документи про передачу Відповідачем Позивачу в рахунок погашення заборгованості за ухвалою суду у справі №17/019-12 від 11.05.2012р. про затвердження мирової угоди нежитлову будівлю ПТОР.

Листом від 01.03.2013р. Скаржник звертався до начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління за рішенням щодо зняття з обліку даної будівлі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті.

Згідно з ч.2 ст.6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Відповідно до п.3 Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1225 від 04.08.2000р., Міноборони як центральний орган управління Збройних Сил закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти.

Згідно з п.п.6, 7 вказаного Положення облік військового майна ведеться з метою отримання даних про його наявність, втрату, нестачу, рух, вартість та якісний (технічний) стан, необхідних для організації матеріально-технічного забезпечення військових частин, встановлення належного контролю за умовами зберігання, доцільністю та ефективністю його використання (витрачання), а також з метою підготовки даних для складення облікових документів та державної статистичної звітності. Обліку підлягає все військове майно незалежно від його призначення та джерел надходження. Облік військового майна повинен бути своєчасним, достовірним і точним.

Відповідно до п.16 Положення списання військового майна, закріпленого за військовими частинами, здійснюється у разі, в тому числі, набуття непридатного стану (за неможливості або економічної недоцільності його відновлення і використання); використання на виробничі, господарські та експлуатаційні потреби в межах установлених норм, у тому числі на підготовку зброї (боєприпасів) до зберігання або застосування, виготовлення сумішей, проведення аналізу, виконання будівельних та будівельно-монтажних робіт; знесення будівель і споруд через недоцільність їх використання та з метою будівництва на їх місці нових об'єктів.

З наведених норм вбачається, що військове майно закріплюється Міністерством оборони України за військовими підприємствами, частинами, підрозділами на праві оперативного управління, при цьому в Міністерстві оборони України спеціальними військовими частинами, підрозділами ведеться облік такого майна. Відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання.

З наведеного вбачається, що нежитлова будівля ПТОР (пункт технічного обслуговування і ремонту) за адресою: вул. Куценка, 5 „б", м. Біла Церква, Київська область була відчужена Відповідачем з порушенням ст.6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України".

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року тощо) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Рішенням Європейського суду з прав людини від 24.06.03 "Stretch проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" визначається одна із обов'язкових умов правомірності втручання у здійснення права власності - його пропорційності. Відновлення абстрактної "законності" саме по собі не може виправдати втручання. Пропорційність, або наявність "справедливого балансу" слід встановлювати стосовно кожної конкретної ситуації. Втручання не може вважатися виправданим, якщо порушення закону має суто формальний характер. Позбавлення особи майна виключно на тій підставі, що орган публічної влади порушив закон (при відсутності неправомірності у діях такої особи), є неприпустимим.

В рішенні Європейського суду з прав людини Справа "Україна - Тюмень" проти України" від 22.11.2007р. щодо пропорційності втручання суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі "Спорронґ та Льоннрот проти Швеції", від 23.09.1982р., Series A no.52, p.26, §69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі "Прессоз Компанія Нав'єра С. А. та інші проти Бельгії", від 20.11.1995р., Series A no.332, p.23, §38). Умови надання компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи оскаржуваний захід зберігає необхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на заявників. В цьому зв'язку Суд вже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та що відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Першого протоколу лише за виключних обставин (див. рішення у справах "Святі Чоловічі Монастирі проти Греції" від 9 грудня 1994 року, Series A no. 301-A, p. 35, § 71; "Колишній король Греції", § 89; та вказане вище рішення "Звольски та Звольська проти Республіки Чехія", § 70).

Як встановлено судом Позивач звернувся до суду в 2012 році про стягнення з Відповідача заборгованості за роботи, виконані Позивачем у 2010 році. Під час судового процесу в розрахунок за виконані роботи Відповідач запропонував нежитлову будівлю, яка знаходилось у його повному господарському віданні та підлягала списанню. Позивач погодився з цією пропозицією про що сторони уклали мирову угоду, яка була затверджена судом. Після цього, Позивач зареєстрував своє право власності на вказану будівлю та впродовж 4 років відкрито володіє, користується та розпоряджається даною будівлею. Протягом 4 років Позивачем витрачено на ремонт та технічне обслуговування вказаної будівної більше 700000,00 грн. Протягом цих 4 років як Відповідачу, так і Скаржнику було відомо про передачу Відповідачем зазначеної будівлі Позивачу, проте жодних дій вказані суб'єкти не здійснювали.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд вважає, що передача Відповідачем вказаної будівлі Позивачу під час судового процесу за мировою угодою, затвердженою судом, давало право Позивачу розраховувати, що він діє правомірно, погоджуючись отримати зазначену будівлю в оплату боргу. Отже, апеляційний суд вважає, що в даній ситуації Позивач діяв добросовісно та правомірно.

В свою чергу, Скаржник, який був обізнаний про передачу вказаної будівлі Позивачу, протягом 4 років не вчиняв жодних дій, спрямованих на повернення даної будівлі. Така бездіяльність призвела до того, що Позивачем було зареєстровано право власності на дану будівлю та протягом 4 років витрачено більше 700000,00 грн. на її ремонт і утримання.

За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що скасування оскаржуваної ухвали місцевого суду призведе до позбавлення Позивача належного йому протягом 4 років на праві власності майна, що за відсутності справедливої компенсації витрат Позивача на ремонт і обслуговування цього майна та суми боргу за виконані роботи призведе до недотримання визначеного Конвенцією принципу пропорційності втручання та порушить право Позивача на мирне володіння майном, передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що у задоволенні апеляційної скарги Скаржника слід відмовити.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на ухвалу господарського суду Київської області від 11.05.2012р. у справі №17/019-12 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 11.05.2012р. у справі №17/019-12 залишити без змін.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді А.Г. Майданевич

О.О. Хрипун