ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2016 р. Справа № 911/2608/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Комбінат баранкових виробів, Черкаська обл., м. Ватутіне

до Приватного підприємства СБ Плюс, Київська обл., м. Васильків

про визнання недійсним договору поставки

Суддя Мальована Л.Я.

Представники сторін:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1 (дов. № б/н від 20.09.2016року);

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору поставки № 160219 від 19.02.2016 року, укладеного між сторонами.

Позивачем 21.09.2016 року до загального відділу суду подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, щодо вирішення питання про належність або неналежність підпису на договорі поставки № 160219 від 19.02.2016 року директора ОСОБА_2, в звязку з чим суд зобовязав позивача забезпечити явку директора ТОВ «Юкрейніан Фроузен Бейкері» (що змінило свою назву на ТОВ «Комбінат баранкових виробів») ОСОБА_2 в судове засідання.

Представник позивача та директор ОСОБА_2 в засідання суду не зявились, хоча про місце і час розгляду справи були належним чином повідомлені судом.

В судовому засіданні представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, оскільки договір поставки був підписаний особисто директором ТОВ Юкрейніан Фроузен Бейкері ОСОБА_2, про що свідчить подана ним нотаріально посвідчена заява про визнання укладання такого договору останньою.

Дослідивши подані в обґрунтування заявленого клопотання доводи, суд приходить до висновку про те, що вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, призначення судової почеркознавчої експертизи є недоцільним, а подане позивачем клопотання відхиляється.

Враховуючи те, що незявлення представника позивача та директора ОСОБА_2 не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника позивача, згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд встановив:

19.02.2016 року між ТОВ «Юкрейніан Фроузен Бейкері», правонаступником якого є ТОВ «Комбінат баранкових виробів», та ПП «СБ Плюс» було укладено договір поставки № 160219, відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупцю борошно житнє обдирне, обойне та борошно пшеничне вищого і першого ґатунків, надалі товар, а покупець прийняти і своєчасно оплатити на умовах даного договору.

Відповідно до п. 3.1. договору поставку товару продавець здійснює на умовах, обумовлених у відповідних специфікаціях (додатках) до даного договору, що є невідємною його частиною і оформляються на кожну партію товару.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що спірний договір поставки зі сторони ТОВ «Юкрейніан Фроузен Бейкері» підписаний невідомою особою, а не директором ОСОБА_2, проте відповідач подав до суду нотаріально посвідчену заяву від імені останньої, в якій ОСОБА_2 підтверджує факт підписання договору поставки № 160219 від 19.02.2016 року.

Суд вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що при укладанні спірного договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме: зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

У відповідності до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши доводи відповідача суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності підстав, з якими закон пов'язує недійсність правочину на момент укладення між сторонами договору, тому в позові слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя Л.Я. Мальована