ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2016 р.Справа № 922/3243/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Дочірнього підприємства «Савсервіс Столиця», м. Київ
до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м. Харків
про стягнення 108921,30 грн.
за участю представників сторін:

позивача - не зявився;

відповідача ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Савсервіс Столиця», м. Київ (далі за текстом позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м. Харків (далі за текстом відповідач) 58422,72 грн. заборгованість за поставлений товар за укладеними між сторонами договором поставки № ХР1 від 29.01.2014 р., 5988,54 грн. пені, 4198,36 грн. річних, та 40311,68 грн. інфляційних, та покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань щодо повної сплати заборгованості за зазначеним вище договором поставки.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.09.2016 р. зазначений позов прийнято до провадження, та призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.10.2016 р. о 10:45.

Відповідач відзиву на позов не надав.

На судове засідання 18.10.2016 р. прибув відповідач, який визнав факт існування в нього заборгованості за договором поставки № ХР1 від 29.01.2014 р., факт прострочення виконання зобовязань щодо її оплати, та зазначив, що зазначене мало місце в звязку з його скрутним матеріальним становищем та невиконанням його контрагентами своїх зобовязань перед ним.

Позивач на судове засідання свого представника не направив, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Оскільки неявка на судове засідання представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки № ХР1 від 29.01.2014 р. (далі договір; а.с. 15-16), відповідно до умов якого позивач зобовязався передати у власність відповідача товар, а відповідач зобовязався прийняти цей товар та оплатити його вартість на умовах зазначеного договору (п. 1.1.).

Згідно з п. 1.2. договору, найменування, асортимент, кількість та звичайна ціна товару (ст. 39 ПКУ), що є предметом даного договору, визначається в накладних, які оформлюються та підписуються сторонами при прийомі-передачі кожної партії товару. Усі накладні є складовими частинами цього договору, в частині визначення ціни, асортименту, найменування та кількості товару.

Згідно з вимогами п.п. 3.2., 3.4. договору доставка товару покупцеві здійснюється на підставі замовлень останнього протягом узгодженого сторонами строку. Датою передачі партії товару вважається дата прийому-передачі товару, зазначена у відповідній накладній (відповідному товаросупроводжувальному документі).

Згідно з вимогами п. 5.1. договору, покупець здійснює розрахунки за товар протягом 7 (семи) календарних днів з дати прийому-передачі товару, якщо інше не передбачено сторонами у додатках № 1А (PG), № 1Б (МІХ) та інші, які стають невід'ємними частинами даного договору з моменту їх підписання.

Згідно з п. 7.1. договору, у випадку несвоєчасної оплати вартості товару покупець зобовязаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобовязання.

Додатком № 1Б (МІХ) до договору поставки (а.с. 17) сторони узгодили, що оплата отриманого товару здійснюється на протязі 35 календарних днів з дати приймання-передачі товару.

Як свідчать матеріали справи, позивач на виконання умов договору за накладними № 56388676 від 06.02.2014 р., № 65339956 від 24.02.2014 р., № 65660625 від 11.03.2014 р. поставив відповідачу товар на загальну суму 79657,72 грн.

Зазначений товар відповідач оплатив лише частково, а саме, в сумі 21235 грн., що підтверджується залученою до матеріалів справи бухгалтерською довідкою позивача № 461 від 22.09.2016 р.

Решту заборгованості в сумі 58422,72 грн. відповідач не сплатив.

В підписаному між сторонами акті звірки взаєморозрахунків за період з 29.01.2014 р. по 07.09.2015 р. (а.с. 32) також відображено факт існування у відповідача заборгованості в зазначеній сумі.

Обставини щодо несплати відповідачем заборгованості в сумі 58422,72 грн. стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в звязку з простроченням виконання своїх зобовязань з оплати боргу, позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України нараховано до стягнення з відповідача 5988,54 грн. пені, 4198,36 грн. річних, та 40311,68 грн. інфляційних.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно з ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Факт існування у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 58442,72 грн. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовується.

Строк виконання зобовязання з її оплати є таким, що настав.

Враховуючи викладене, є підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми заборгованості.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що

встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи те, що умовами укладеного між сторонами договору (п. 7.1) передбачено відповідальність відповідача за прострочення своїх зобовязань з оплати отриманого товару у вигляді сплати пені, вимоги позивача про її стягнення за 6 місячний період прострочення оплати за кожною з трьох накладних є правомірними.

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок пені (а.с. 6-7), суд приходить до висновку що позивачем при його виготовленні допущено певні арифметичні помилки. Здійснивши відповідний розрахунок самостійно, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в відповідній частині, та стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 5979,29 грн.

В решті позову про стягнення пені суд відмовляє в задоволенні в звязку з безпідставністю її нарахування до стягнення.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок інфляційних та річних (а. с. 7-8), суд приходить до висновку про те, що при його виготовленні останнім допущено певні арифметичні помилки та неточності. Враховуючи викладене, а також те, що господарський суд при винесенні рішення позбавлений права виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання сторони, і такого клопотання від сторін у справі не надходило, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 44285,31 грн. - інфляційних втрат, та 4198,36 грн. - 3% річних за період прострочення з 16.04.2014 р. по 07.09.2016 р.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню 1633,68 грн. судового збору

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 83, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (адреса: 61140, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Дочірнього підприємства «Савсервіс Столиця» (адреса: 03115, м. Київ, вул. Миколи Краснова, буд. 27; ) 58422,72 грн. заборгованість за поставлений товар за договором поставки № ХР1 від 29.01.2014 р., 5979,29 грн. пені, 4198,36 грн. річних, 40311,68 грн. інфляційних втрат, 1633,68 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2