КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2016 р. Справа№ 910/7769/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю:

від позивача:Чеботарьова І.Г. - представник;

від відповідача: Шимко Л.М. - представник;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Київгаз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2016 р.

у справі № 910/7769/16 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства «Київгаз»

про стягнення 613 900,03 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Київгаз" про стягнення 613 900,03 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2016р. позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Київгаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 71 588 грн. 12 коп. пені, 57 750 грн. 78 коп.- 3 % річних та 1 940 грн. 08 коп. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Київгаз" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2016р. в частині стягнення пені та постановити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПАТ "Київгаз" на користь ПАТ НАК "Нафтогаз України" 1 000,00 грн. пені. Скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з ПАТ "Київгаз" 3% річних та постановити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПАТ "Київгаз" на користь ПАТ НАК "Нафтогаз України" 3% річних, пропорційно зменшивши суму судового збору.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2016р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2016 р. у справі № 910/7769/16 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Федорчука Р.В., суддів Лобаня О.І., Майданевича А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2016 р. колегією суду у складі головуючого судді Федорчука Р.В., суддів Лобаня О.І., Майданевича А.Г., апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2016 р. прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

Розпорядженням В.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2016 р., у зв'язку із звільненням у відставку головуючого судді Федорчука Р.В., сформовано для розгляду апеляційної скарги по справі № 910/7769/16 колегію суддів у складі: головуючий суддя Тищенко А.І., суддів Отрюха Б.В., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у складі колегії суддів : головуючий суддя Тищенко А.І., судді Отрюха Б.В., Михальської Ю.Б.

Позивач у своїй апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права України, що полягає у наступному.

Апелянт вважає, що господарським судом невірно застосовано норми цивільного права, які регулюють правовідносини з купівлі - продажу, аргументуючи це тим, що предметом купівлі - продажу є товар, який є у продавця на момент укладання договору, право продажу товару належить власникові товару. Порушення норм матеріального права полягає в тому, що суд, всупереч цивільному законодавству, погодився з доводами позивача про те, що оплата за природній газ, мала бути здійснена до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки, незалежно від наявності товару у продавця.

Продавець мав бути власником товару для того, щоб правовідносини купівлі-продажу склалися. На думку апелянта, позивач не надав суду доказів того, що на момент постачання товару відповідачу, він був власником товару, що мало б підтверджуватися договорами купівлі-продажу газу, актами приймання-передачі газу, податкових накладних, які б підтверджували дати купівлі позивачем обсягів природного газу. На переконання апелянта, відхиливши клопотання від витребування вищезазначених доказів у справі, суд першої інстанції не встановив дату виникнення у продавця газу права власності на товар.

Також, апелянт обгрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом не враховано, що позивач звернуся до суду з позовом 26.04.2016 року, тому нарахування 3% річних починається з 27.04.2013р., пені - з 27.04.2015 року. Отже, суд помилково врахував 1 289,34 грн. 3% річних за період з 22.04.13 по 22.04.2016р (1 день) та 49 721,18грн. (з 22.04.2015р. по 26.04.2015р), які вийшли поза межі строку позовної давності.

Апелянт зазначає, що судом невірно встановлено початок перебігу строку прострочення, оскільки він має починатися з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тобто, 20 число слід було розглядати, як дату настання події, а 21 - перший день прострочення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та надавши їм юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

08.01.2013 р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - позивач, продавець) та Публічним акціонерним товариством "Київгаз" (надалі - відповідач, покупець) укладено договір№13-326-Б на купівлю - продаж природного газу (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору (в редакції додаткової угоди № 8 від 22.12.2014 р. до договору) продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013-2015 роках природний газ (надалі - газ), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

За умовами п. 1.2 договору газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, які є кінцевими споживачами газу (надалі - споживачам покупця).

Згідно з п. 2.1. договору (в редакції додаткової угоди № 11 від 20.03.2015 р.) продавець передає покупцеві у період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року газ в обсязі до 58 966,620 тис. куб. м., у тому числі: у 2013 році - 23 240,458 (тис. куб. м); у 2014 році - 19 087,015(тис. куб. м); у 2015 році - 16 639,147 (тис. куб. м).

Відповідно до п. 5.2. договору (в редакції додаткової угоди № 10 від 10.03.20105 р.) ціна за 1000 куб. м газу становить 8 900,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом, крім того, податок на додану вартість за ставкою 20%. До сплати за 1000 куб м газу - 8 900,00 грн., крім того - ПДВ -20%- 1 780,00 грн., усього з ПДВ - 10 680,00 грн.

Пунктом 6.1. договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 р.) сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання - передачі газу.

За умовами п. 11 договору (в редакції додаткової угоди №11 від 20.03.2015 р.) договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Зобов'язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначається, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, за період з січня 2013 року по червень 2015 року включно позивачем поставлено природний газ на загальну суму 249 113 935,58 грн., що підтверджується відповідними Актами приймання - передачі природного газу, підписаними обома сторонами ( від 31.01.2013 б/н за січень на суму 16 990 670,64 грн.; від 28.02.2013 б/н за лютий на суму 14 637 018,71 грн.; від 31.03.2013 б/н за березень на суму 15 678 008,48 грн.; від 30.04.2013 б/н за квітень на суму 7 878 912,10 грн.; від 31.05.2013 б/н за травень на суму 1 780 027,27 грн.; від 30.06.2013 б/н за червень на суму 1 718 659,08 грн.; від 31.07.2013 б/н за липень на суму 1 415 788,07 грн.; від 31.08.2013 б/н за серпень на суму 1 268 472,02 грн.; від 30.09.2013 б/н за вересень на суму 2 007 717,06 грн.; від 31.10.2013 б/н за жовтень на суму 7 776 278,90 грн.; від 30.11.2013 б/н за листопад на суму 9 447 229,10 грн.; від 31.12.2013 б/н за грудень на суму 16 703 894,26 грн.; від 31.01.2014 б/н за січень на суму 11 029 601,09 грн.; від 28.02.2014 б/н за лютий на суму 10 217 210,75 грн.; від 31.03.2014 б/н за березень на суму 8 417 137,60 грн.; від 30.04.2014 б/н за квітень на суму 5 136 117,62 грн.; від 31.05.2014 б/н за травень на суму 2 469 051,50 грн.; від 30.06.2014 б/н за червень на суму 285 966,28 грн.; від 31.07.2014 б/н за липень на суму 2 095 698,67 грн.; від 31.08.2014 б/н за серпень на суму 1 256 710,61 грн.; від 30.09.2014 б/н за вересень на суму 1 800 588,17 грн.; від 31.10.2014 б/н за жовтень на суму 4 741 540,27 грн.; від 30.11.2014 б/н за листопад на суму 14 477 845,32 грн.; від 31.12.2014 б/н за грудень на суму 21 310 127,40 грн.; від 31.01.2015 б/н за січень на суму 19 075 275,84 грн.; від 28.02.2015 б/н за лютий на суму 16 654 709,16 грн.; від 31.03.2015 б/н за березень на суму 19 855 796,76 грн.; від 30.04.2015 б/н за квітень на суму 6 759 322,56 грн.; від 31.05.2015 б/н за травень на суму 2 518 806,53 грн.; від 30.06.2015 б/н за червень на суму 1 709 753 76 грн.).

Тобто, у матеріалах справи наявні докази, а саме Акти приймання-передачі, підписані обома сторонами та скріплені печатками сторін у справі, із зазначенням дати їх підписання. Якщо у відповідача у справі були сумніви, щодо отриманого обсягу газу чи взагалі факту його отримання, він мав відмовитися від підписання вищезазначених документів та надіслати вимогу щодо виконання позивачем своїх обов'язків по договору договору №13-326-Б на купівлю - продаж природного газу.

Пунктом 5 додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 року до договору сторони погодили, що у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (розділ ХІ договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період , за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 6.1. договору).

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на порушення відповідачем строків оплати послуг за договором, просить стягнути з останнього 530 968,54 грн. пені та 82 931,49 грн. 3% річних.

У своїй апляційній скарзі, апелянт посилається, на те, що судом здійснено неправильний розрахунок пені та 3 % річних, оскільки при здійсненні розрахунку було враховано останній день виконання зобов'язань (20 число місяця, наступного за звітним).

Перевіривши наявні у матеріалах справи докази, судова колегія Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Умовами п. 6.1. договору сторони погодили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється відповідачем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, без зазначення про включення 20 числа до можливого строку розрахунків.

Таким чином, відповідно до погоджених сторонами умов договору, останнім днем виконання зобов'язань відповідачем щодо оплати поставленого товару являється 19 число місяця, наступного за місяцем поставки, у зв'язку з чим апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції , що початок нарахування сум пені та 3 % річних починається з 20 числа.

Статтями 256, 257 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Приписами ст. 259 Кодексу передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. ст. 260, 261 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно зі ст. ст. 263, 264 Кодексу перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Статтею 268 Кодексу встановлено, позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв". Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Судом встановлено, що розрахунки пені та 3 % річних позивачем виконано з 20.02.2013 р., що виходить за межі строку позовної давності згідно зі ст. ст. 257, 258 ЦК України.

При цьому, суд зазначає, що позивачу було відомо про порушення строків оплати поставленого товару з моменту такого прострочення; жодних доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не надано.

Як зазначено в п. п. 4.4., 4.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке. У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанціїї правомірно дійшов висновку про необхідність застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних (загальний строк позовної давності у 3 роки) та до вимог про стягнення сум пені (спеціальний строк позовної давності в 1 рік).

За таких обставин, обґрунтованим являється нарахування 3 % річних починаючи з 22.04.2013 р., пені - з 22.04.2015 р.

Апелянт не погоджується з розрахунком здісненим судом першої інстанції, що починається з 22.04.2013р., а не 26.04.2016р., як дата звернення позивача до суду.

З приводу вищезазначеного, колегія Київського апеляційного господарського суду роз'яснює наступне. Відповідно до штампу поштового зв'язку на конверті із позовною заявою ПАТ «НАК «Нафтогаз України», надісланого на адресу Господарського суду міста Києва зазначено дату «22.04.2016», що вважається датою звернення позивача до суду.

Виконавши розрахунок 3 % річних, суд встановив, що обґрунтованим являється стягнення з відповідача суми 3 % річних у розмірі 57 750,78 грн., виходячи з такого розрахунку: за період з 22.04.2013 р. по 23.04.2013 р. (1 день) - 1 289,34 грн.; з 20.05.2013 р. по 27.05.2013 р. (8 днів) - 5 180,65 грн.; з 20.06.2013 р. по 24.06.2013 р. (5 днів) - 731,52 грн.; з 20.07.20163 р. по 21.07.2013 р. (2 дні) - 282,52 грн.; з 20.08.2013 р. по 20.08.2013 р. (1 день) - 116,37 грн.; з 20.09.2013 р. по 25.09.2013 р. (6 днів) - 625,55 грн.; з 20.10.2013 р. по 21.10.2013 р. (2 дні) - 330,04 грн.; з 20.11.2013 р. по 26.11.2013 р. (7 днів) - 4 474,02 грн.; з 20.01.2014 р. по 29.01.2014 р. (10 днів) - 13 729,23 грн.; з 20.02.2014 р. по 27.04.2014 р. (8 днів) - 7 252,34 грн.; з 20.03.2014 р. по 27.03.2014 р. - 8 днів) - 6 718,17 грн.; з 29.03.2014 р. по 30.03.2014 р. (2 дні) - 300,13 грн.; 20.04.2014 р. по 28.04.2014 р. (9 днів) - 6 226,38 грн.; з 29.04.2014 р. по 29.04.2014 р. (1 день) - 129,90 грн.; з 20.05.2014 р. по 26.05.2014 р. (7 днів) - 2 433,74 грн.; з 20.06.2014 р. по 24.06.2014 р. (5 днів) - 1 014,68 грн.; з 20.07.2014 р. по 23.07.2014 р. (4 дні) - 727,02 грн.; з 20.08.2014 р. по 26.08.2014 р. (7 днів) - 1 205,34 грн.; з 20.09.2014 р. по 21.09.2014 р. (2 дні) - 38,93 грн.; з 22.09.2014 р. по 22.09.2014 р. (1 день) - 8,97 грн.; з 23.09.2014 р. по 23.09.2014 р. (1 день) - 8,84 грн.; з 24.09.2014 р. по 24.04.2014 р. (1 день) - 4,09 грн.; з 20.10.2014 р. по 26.10.2014 р. (7 днів) - 348,78 грн.; з 20.04.2015 р. по 26.04.2015 р. (7 днів) - 3 480,48 грн.; з 20.05.2015 р. по 20.05.2015 р. (1 день) - 223,87 грн.; з 21.05.2015 р. по 21.05.2015 р. (1 день) - 190,07 грн.; з 22.05.2015 р. по 24.05.2015 р. (3 дні) - 407,16 грн.; з 25.05.2015 р. по 25.05.2015 р. (1 день) - 107,04 грн.; з 26.05.2015 р. по 26.05.2015 р. (1 день) - 103,57 грн.; з 27.05.2015 р. по 27.05.2015 р. (1 день) - 58,84 грн.; з 28.05.2015 р. по 28.05.2015 р. (1 день) - 2,80 грн.

Згідно з розрахунком суду, сума пені, що підлягає стягненню з відповідача, складає 71 588,12 грн., виходячи з наступного розрахунку: з період з 22.04.2015 р. по 26.04.2015 р. (5 днів) - 49 721,18 грн.; з 20.05.2015 р. по 20.05.2015 р. (1 день) - 4 477,32 грн.; з 21.05.2015 р. по 21.05.2015 р. (1 день) - 3 801,32 грн.; з 22.05.2015 р. по 24.05.2015 р. (3 дні) - 8 143,26 грн.; з 25.05.2015 р. по 25.05.2015 р. (1 день) - 2 140,82 грн.; з 26.05.2015 р. по 26.05.2015 р. (1 день) - 2 071,31 грн.; з 27.05.2015 р. по 27.05.2015 р. (1 день) - 1 176,89 грн.; з 28.05.2015 р. по 28.05.2015 р. (1 день) - 56,02 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 71 588,12 грн. пені та 57 750,78 грн. 3 % річних.

Також, відповідач просив зменшити суму пені до 1 000,00 грн., з приводу чого суд зазначив наступне.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Дослідивши наявні у справі матеріали, враховуючи суми заборгованості, розмір нарахованої пені, періоди прострочення, а також враховуючи майновий стан та інтереси позивача у справі, зокрема, щодо своєчасного отримання коштів, у тому числі й від відповідача, суд не вважає штрафні санкції, а саме, пеню у розмірі 71 588,12 грн., надмірно великою, та не вбачає можливості для її зменшення, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні відповідного клопотання відповідача.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновками першої інстанції, що сума неустойки, розрахованої із застосуванням строку позовної давності, є пропорційною та розумною по відношенню до суми заборгованості відповідача, у зв'язку з чим не вбачає підстав для її зменшення.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача 71 588,12 грн. пені та 57 750,78 грн. 3 % річних обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та не спростованими належним чином та у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин справи, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, фактичні обставини справи судом першої інстанції встановлені повно та об'єктивно, доказам по справі надана належна юридична оцінка, відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення Господарського суду міста Києва немає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта (відповідача).

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.-

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київгаз" у справі № 910/7769/16 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2016р. залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2016 р. у справі №910/7769/16 залишити без змін.

Матеріали справи №910/7769/16 повернути Господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх