УХВАЛА

про відмову у прийнятті позовної заяви

27.10.2016Справа № 910/19414/16

Суддя Господарського суду міста Києва Павленко Є.В., розглянувши матеріали за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» Білої І.В. про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Господарського суду міста Києва з цим позовом, в якому просили зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» Білу І.В. акцептувати кредиторські вимоги в розмірі 274 000,00 грн. та всі нараховані відсотки, а також внести позивачів до відповідної черги в реєстр кредиторів.

Вивчивши подані матеріали, суд дійшов висновку, що вказана позовна заява не може бути прийнята до розгляду господарським судом, виходячи з наступного.

З огляду на положення частини 3 статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 ГПК України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судом" від 24 жовтня 2011 року № 10.

Відповідно до статей 1, 21 ГПК України позивачем у господарській справі можуть бути підприємства, установи, організації інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб'єкта підприємницької діяльності, а також державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності у випадках, передбачених законодавчими актами України, зокрема, у справах, що виникають з корпоративних відносин.

Однак даний позов подано фізичними особами, які не мають статусу суб'єкта підприємницької діяльності. У той же час вбачається, що даний спір не є корпоративним.

Також відповідно до частини 3 статті 21 ГПК України відповідачами в позовному провадженні є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Водночас зі змісту даної позовної заяви вбачається, що вказаний позов було подано фізичними особами не до юридичної особи, а до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка в силу приписів пункту 17 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є посадовою особою, що виконує в межах повноважень, передбачених цим Законом, дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

З огляду на наведене вище, оскільки приписами статей 1 та 12 ГПК України не передбачено та чинними законодавчими актами спеціально не встановлено вирішення в порядку господарського судочинства спорів із вказаним суб'єктним складом, то дана позовна заява не підлягає розгляду в господарському суді.

Водночас, Верховний Суд України у своїх постановах від 16 лютого 2016 року № 21-4846а15 та від 15 червня 2016 року № 21-286а16 дійшов висновку про те, що, виходячи з системного аналізу частини 3 статті 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", статті 1 Закону України "Про банки та банківську діяльність", пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та положення статті 12 ГПК України, на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Однак суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів (стаття 11118 ГПК України).

Частиною 3 статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Разом із цим, пунктом 8 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» чітко встановлено, що дія Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на банки не поширюється.

Отже, процедура припинення функціонування банку як юридичної особи є спеціальною та здійснюється відповідно до прямих положень Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими регулюються й відносини, пов'язані з ліквідацією банку.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що приписами чинного законодавства України дана категорія спорів не підвідомча господарським судам України.

Крім того, Верховний Суд України не дослідив тієї обставини, що позови у справах, які ним переглядались, були подані не до юридичної особи, яка може бути відповідачем у господарській справі, а до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка є посадовою особою, що здійснює покладені на неї обов'язки щодо забезпечення виведення банку з ринку.

Враховуючи вищевикладене, суд, проаналізувавши суб'єктний склад та характер спірних правовідносин, дійшов висновку про те, що даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, у зв'язку з чим у прийнятті вказаної позовної заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 1, 12, 21, пунктом 1 частини 1 статті 62, статтею 86 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» Білої І.В. про зобов'язання вчинити певні дії.

Позовну заяву і додані до неї документи повернути позивачам.

Суддя Є.В. Павленко