Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

26 жовтня 2016 року Справа № 927/832/16

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "КУОН",

вул. Предславинська, 39, офіс 5, м. Київ, 03150

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ГЕПАРД ТРАНС",

пров. Свободи, 1, м. Новгород-Сіверський, Чернігівська область, 16000

предмет спору: про стягнення 14364,40 грн

Суддя Лавриненко Л.М.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 17.08.2016, представник

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю "КУОН" подано позов про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕПАРД ТРАНС" 3864,40 грн боргу по відшкодуванню вартості спожитої електроенергії за лютий 2016 року та 10500 грн штрафу за прострочення перерахування суми відшкодування вартості спожитої електроенергії за лютий 2016 року, за неналежне виконання умов договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015, додаткових угод від 30.07.2015, 18.12.2015 до нього та договору про внесення змін до договору від 27.08.2015.

В поданому в судове засідання 13.09.2016 нормативно-правовому обґрунтуванні підстав відшкодування вартості електричної енергії позивач посилається на укладення між сторонами договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015, відповідно до п. 5.10.1. якого орендна плата не включає вартість комунальних послуг, вартість яких відшкодовується у випадку їх споживання суборендарем. Факт споживання відповідачем електроенергії підтверджується випискою по рахунку позивача про оплату відповідачем вартості спожитої електроенергії за січень 2016 року. Кількість спожитої відповідачем електроенергії визначалася розрахунковим методом, розмір відшкодування розраховується позивачем самостійно та відображається в актах наданих послуг. Заперечень щодо нарахування відшкодування за спожиту електроенергію від відповідача не надходило. Витрати по адмініструванню комунальних послуг передбачені умовами договору. Заміна особи суборендаря по договору суборенди відбулася відповідно до глави 47 Цивільного кодексу України.

Позивач, в поданому 22.09.2016 нормативно-правовому обґрунтуванні позовних вимог, зазначає про укладений 27.08.2015 договір про внесення змін до договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015 в частині заміни сторони у зобов"язанні, а також посилаючись на п.10.2.,10.5. договору суборенди вказує на те, що скористатися санкціями визначеними законодавством або самостійно визначити порядок та розміри санкцій є правом сторін договору, що відповідає ст.627 Цивільного кодексу України. Крім того, зазначення сторонами в договорі суборенди того, що розмір штрафу визначається в процентному відношенні до розміру орендної плати відповідає вимогам ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України, а умова про те, що штраф сплачується окремо для кожного місяця, в якому було прострочення відповідає ч.2 ст.546 Цивільного кодексу України. Оскільки порядок розрахунку розміру штрафу і умови його сплати, що вказані в договорі, відповідають вимогам законодавства та не визнані судом недійсними, розрахунок розміру штрафу повинен здійснюватися згідно з умовами договору.

В судовому засіданні 22.09.2016 судом було здійснено огляд оригіналів документів: договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015; договору оренди нерухомого майна №ЗР 37 від 01.04.2015; доказів направлення претензії на адресу відповідача; актів наданих послуг; рахунків на оплату; доказів оплати відповідачем вартості електроенергії за січень, лютий 2016.

Позивач, в поданому обґрунтуванні порядку розрахунку вартості спожитої відповідачем електроенергії в лютому 2016 року, посилається на п.5.10.1. договору суборенди нерухомого майна №ЗР від 10.07.2015 та зазначає, що факт споживання електроенергії відповідачем підтверджується випискою по рахунку позивача про оплату відповідачем спожитої електроенергії за січень 2016. Також позивач зазначає, що кількість та вартість спожитої відповідачем у лютому 2016 року електроенергії в обєкті суборенди була визначена шляхом пропорційного розподілу кількості спожитої активної/реактивної електроенергії між іншими суборендарями приміщення в майновому комплексі, обсяги споживання якої підтверджуються актами про надання послуг. Розрахунок плати за активну електроенергію здійснюється на підставі показників лічильника електроенергії. Розрахунок плати за перетікання реактивної електроенергії здійснюється на підставі наказу Міністерства палива та енергетики України №19 від 17.01.2002 "Про затвердження Методики обчислення плати за перетікання реактивної електроенергії".

Відповідач в поданому відзиві на позов щодо заявлених позовних вимог заперечує та зазначає, що спірний договір суборенди нерухомого майна №ЗР від 10.07.2015 набирає чинності з 11.07.2015 та діє до 31.07.2015. Договір про внесення змін до договору суборенди, на який посилається позивач, підписаний 27.08.2015, тобто в час коли строк основного договору закінчився. Відповідно, договірні відносини між сторонами відсутні. Крім того, відповідач зазначає, що додаткову угоду бачить уперше, підпис у графі суборендар виконаний не посадовою особою відповідача. Посилання позивача на п.5.10.1. договору суборенди є безпідставним, оскільки відповідачем орендувалось нежитлове приміщення площею 40 м.кв, електроенергія до якого не подавалася. Разом з тим, умови п.5.10.1. договору передбачають, що орендна плата не включає вартість комунальних послуг, вартість яких відшкодовується окремо.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками представників відповідача від 12.10.2016, але повноважного представника в судове засідання 26.10.2016 не направив, документів, витребуваних ухвалою суду від 12.10.2016 суду не надав.

В судових засіданнях 12.10.2016, 26.10.2016 судом здійснювалась фіксація судового засідання технічними засобами.

До початку судового засідання, від позивача, через канцелярію суду надійшли письмові заперечення проти відзиву на позовну заяву з додатком. Подані заперечення та документи залучено до матеріалів справи.

Інших заяв та клопотань від сторін до суду на час розгляду справи не надходило.

Судом також враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Зважаючи на те, що згідно ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, неявка представника відповідача у судове засідання, не є перешкодою для розгляду справи за наявними у ній доказами.

Крім того, ухвалою суду від 12.10.2016 сторони були попередженні, що не зявлення в судове засідання повноважних представників, не є перешкодою для розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 26.10.2016 суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача виклав позовні вимоги.

В поданих письмових запереченнях проти відзиву на позовну заяву позивач вказує на те, що всі документи та дії відповідача, вчинені ним після 31.07.2015 свідчать про дійсність договору суборенди та про визнання його дійсності відповідачем. 15.01.2016 відповідачем було перераховано орендну плату за лютий 2016 року, тобто вчинено дії описані в додатковій угоді від 18.12.2015, що свідчить про існування договірних відносин між позивачем та відповідачем, а також виконання відповідачем умов угоди від 18.12.2015 на продовження договору суборенди. Заперечення відповідача щодо факту підписання договорів посадовими особами відповідача спростовуються доданими документами і діями самого відповідача, які він здійснював виконуючи умови договору суборенди. Заява відповідача про те, що до його приміщення електроенергія не подавалася, спростовується оплатою відповідача за електроенергію за січень 2016 року. Таким чином, всі документи, в тому числі додаткова угода про продовження договору суборенди від 18.12.2015, підписані відповідачем і з його відома, а можливі заяви та клопотання відповідача спрямовані на затягування процесу і свідчать про зловживання відповідачем своїми процесуальними правами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважного представника позивача, зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1 статті 202 та ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочин може вчинятися усно або в письмовій, електронній формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 ст. 283 Господарського кодексу України передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до частини першої ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

10.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КУОН» (орендар, позивач по справі) та Приватним підприємством «ГЕПАРД ТРАНС» (суборендар), було укладено договір суборенди нерухомого майна №ЗР 11, відповідно до п. 1.1. якого орендар передає, а суборендар приймає у тимчасове платне користування на умовах суборенди нежитлове приміщення площею 40 м2 в будівлі за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17.

Частиною першої ст. 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 2.1.-2.2.1. договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015, даний договір набуває чинності з 11.07.2015 (включно) та діє до 31.07.2015 (включно).

Строк суборенди у відповідності до умов цього договору починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі обєкта суборенди і закінчується в момент підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення) обєкта суборенди та фактичного повернення його орендарю.

Акт приймання-передачі обєкта суборенди підписується сторонами 11.07.2015.

Факт передачі-приймання приміщення обєкту суборенди підтверджується Актом від 11.07.2015 приймання-передачі обєкта суборенди по договору №ЗР 11 суборенди нерухомого майна, який підписано сторонами та скріплено печатками сторін, відповідно до якого, орендар передав, а суборендар прийняв у тимчасове платне користування (оренду) обєкт суборенди площею 40 м2 за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17. Передача обєкту суборенди не спричиняє передачу суборендарю права власності на нього. Суборендар користується ним протягом строку суборенди.

30.07.2015 між позивачем та приватним підприємством «ГЕПАРД ТРАНС» було укладено додаткову угоду до договору суборенди нерухомого майна № 3Р 11, відповідно до якої сторони п.2.1. договору виклали в новій редакції та визначили, що договір набуває чинності з 11.07.2015 та діє до 31.12.2015 (включно). Гарантійний платіж в розмірі орендної плати за останній місяць орендар сплачує до 10 серпня 2015 року.

У відповідності до ст.774 Цивільного кодексу України, передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Договір суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015 було укладено позивачем на підставі договору оренди нерухомого майна №ЗР 37 від 01.04.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРАНСЕЛЕКТРОМОНТАЖБУД» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КУОН» (орендар), відповідно до п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування нежитлові приміщення площею 2369,8 квадратних метрів в майновому комплексі за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 (обєкт оренди).

Відповідно до п. 2.1.-2.2. договору оренди нерухомого майна №ЗР 37 від 01.04.2015, даний договір набуває чинності з 01.04.2015 та діє до 28.02.2018 включно.

Строк оренди у відповідності до умов цього договору починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі обєкта оренди і закінчується в момент підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення) обєкта оренди та фактичного повернення орендодавцю орендарем обєкта оренди.

Факт передачі-приймання позивачем орендованого приміщення підтверджується Актом від 01.04.2015 приймання-передачі обєкта оренди по договору №ЗР 37 від 01.04.2015 (додаток №2 до договору оренди нерухомого майна №ЗР 37 від 01.04.2015), який підписано сторонами та скріплено печатками сторін, відповідно до якого, орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 2369,8 квадратних метрів в майновому комплексі за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17. Передача обєкту оренди в оренду не спричиняє передачу орендарю права власності на нежиле приміщення. Власником обєкту оренди залишається орендодавець, а орендар користується ним протягом строку оренди (а.с.47).

Пунктом 3.4.7. договору оренди нерухомого майна №ЗР 37 від 01.04.2015 передбачено, що орендар має право самостійно передавати обєкт оренди чи його частину в суборенду.

У відповідності до ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

В підтвердження права власності ТОВ «ТРАНСЕЛЕКТРОМОНТАЖБУД» (орендодавця) на обєкт оренди, позивачем надано до матеріалів справи копії реєстраційного посвідчення №017641 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, а також витяг з Державного реєстру правочинів №8374509 від 26.03.2010 (а.с.76-77).

27.08.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КУОН» (сторона 1), Приватним підприємством «ГЕПАРД ТРАНС» (сторона 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЕПАРД ТРАНС» (сторона 3) було укладено договір про внесення змін до договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015, відповідно до умов якого з моменту набрання чинності цим договором про внесення змін, сторони домовились про те, що ТОВ «ГЕПАРД ТРАНС» стає стороною за договором суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015, яка поіменована в договорі як суборендар. Підписанням цього договору про внесення змін, сторона 3 підтверджує, що до неї переходять усі права та обовязки сторони договору, яка поіменована як суборендар та вона ознайомлена і згодна з усіма умовами договору в повному обсязі і не має до сторони 1 та сторони 2 претензій по жодній умові договору. В момент підписання даного договору про внесення змін, сторона 2 передає стороні 3 оригінал договору та всі його додатки, а також інші документи, що повязані з договором. Всі платежі по договору здійснені стороною 2 на користь сторони 1, з моменту набуття чинності цим договором про внесення змін, вважаються такими, що здійснені стороною 3 на користь сторони 1. Всі суми заборгованості по договору, які залишаються не сплаченими стороною 2 на користь сторони 1, після набуття чинності цим договором про внесення змін, сплачуються стороною 3. З моменту набуття чинності цим договором про внесення змін, будь-які зобовязання по договору сторони 2 перед стороною 1 припиняються. З моменту набуття чинності цим договором про внесення змін, по всіх зобовязаннях, які випливають з договору і які виникли до набуття чинності цим договором про внесення змін та/або виникнуть в майбутньому зобовязаною стороною по договору є сторона 3. З моменту набуття чинності цим договором про внесення змін до сторони 3 переходять всі права та обовязки, які випливають з договору та стосуються сторони 1 та/або третіх осіб. З моменту набуття чинності цим договором про внесення змін, зобовязання, які виникли у сторони 2 перед стороною 1 та які залишаються невиконаними на дату набуття чинності цим договором про внесення змін, виконуються стороною 3 на користь сторони 1. Сторона 1 та сторона 3 домовились використовувати при розрахунках, надсиланні кореспонденції, повідомлень і т.д. реквізити сторони 3, які вказані в даному договорі про внесення змін. Даний договір про внесення змін набуває чинності з 01.09.2015 та діє до закінчення строку дії договору.

Додатковою угодою від 18.12.2015 до договору №ЗР 11 суборенди нерухомого майна від 10.07.2015, укладеною між ТОВ «КУОН» та ТОВ «ГЕПАРД ТРАНС», продовжено строк дії договору до 31.12.2016. Пункт 2.1. договору викладено в наступній редакції: даний договір набуває чинності з 11.07.2015 та діє до 31.12.2016 (включно). Суборендар до 25.12.2015 сплачує орендареві: гарантійний платіж в розмірі орендної плати за останній місяць суборенди; орендну плату за січень місяць 2016.

Твердження відповідача про те, що додаткова угода від 18.12.2015 до договору №ЗР 11 суборенди нерухомого майна від 10.07.2015 підписана невідомою особою, а не директором ТОВ «ГЕПАРД ТРАНС» судом до уваги не може бути прийнято, оскільки як встановлено ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, відповідно до ст. 239 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

В судовому засіданні 22.09.2016 судом було здійснено огляд оригіналів договору №ЗР 11 суборенди нерухомого майна від 10.07.2015 та додаткових угод до нього.

Як встановлено судом, додатковою угодою від 18.12.2015 до договору №ЗР 11 суборенди нерухомого майна від 10.07.2015 було передбачено обовязок суборендаря до 25.12.2015 сплатити орендареві: гарантійний платіж в розмірі орендної плати за останній місяць суборенди та орендну плату за січень місяць 2016.

Із наданих позивачем до матеріалів справи виписок по рахунку ТОВ «КУОН» вбачається, що відповідач 03.12.2015 сплатив позивачу 4200 грн з призначенням платежу: оплата згідно договору суборенди №ЗР 11 від 10.07.2015, оренда за січень та 25.12.2015 сплатив 4200 грн з призначенням платежу: оплата гарантованого платежу згідно договору суборенди №ЗР 11 від 10.07.2015.

Зазначене свідчить про схвалення відповідачем дій особи, яка уклала спірний договір від імені відповідача, що в силу приписів ст. 241 Цивільного кодексу України не дає підстав для визнання цього договору недійсним із заявлених відповідачем підстав.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Додатковою угодою від 16.09.2015 до договору оренди нерухомого майна №ЗР 37 від 01.04.2015, доповнено договір оренди нерухомого майна №ЗР 37 від 01.04.2015 п. 3.3.20: в разі передання обєкта оренди в суборенду повністю або частково, забезпечувати адміністрування відшкодування орендодавцеві вартості комунальних послуг, отриманих суборендарями відповідних частин обєкта оренди.

Додатковою угодою від 24.12.2015 до договору оренди нерухомого майна №ЗР 37 від 01.04.2015, викладено п. 5.8. договору оренди нерухомого майна №ЗР 37 від 01.04.2015 в новій редакції: орендна плата не включає вартість спожитої електроенергії в обєкті оренди, яка компенсується орендарем орендодавцеві на підставі окремого рахунку останнього. Вартість спожитих комунальних послуг в обєкті оренди оплачується орендарем за тарифами постачальників комунальних послуг. Орендар щомісячно, протягом десяти робочих днів з моменту отримання рахунків, компенсує орендодавцеві вартість спожитої в обєкті оренди електроенергії. Одночасно з перерахуванням суми компенсації за спожиту електроенергію, орендар перераховує орендодавцеві вартість витрат на адміністрування в розмірі 5% від розміру нарахованої компенсації за звітний місяць.

Пунктом 5.1. договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015, сторони визначили, що загальний розмір щомісячної орендної плати за обєкт суборенди 4200 грн, в тому числі ПДВ.

Згідно з п. 5.10.1. договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015, орендна плата не включає вартість комунальних послуг, вартість яких відшкодовується у випадку їх споживання суборендарем.

Відповідно до п. 5.3. договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015, сторони після закінчення кожного календарного місяця, в якому надавалися послуги складають відповідні акти.

Суборендар зобовязаний підписати та повернути орендареві один примірник підписаного акту надання послуг на протязі пяти календарних днів з моменту його отримання. У випадку, якщо суборендар не підписав та/або не повернув один примірник підписаного акту надання послуг на протязі пяти календарних днів, такий акт вважається підписаним суборендарем автоматично. В такому разі, акт виконаних робіт вважається дійсним при наявності на ньому підпису директора або печатки орендаря.

Не підписання суборендарем акту надання послуг не є підставою для невизнання нарахованої орендної плати.

Предметом заявлених позовних вимог є стягнення з відповідача 3864 грн 40 коп вартості електроенергії за лютий 2016 та 10500 грн штрафу за несвоєчасну оплату електроенергії.

Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРАНСЕЛЕКТРОМОНТАЖБУД» (орендодавець) було виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «КУОН» (орендар) рахунок на оплату №19 від 29.02.2016 на відшкодування витрат за електроенергію за лютий 2016 в обєкті суборенди на суму 34603,03 грн, копія якого додана до матеріалів справи (а.с.56). Зазначена кількість електроенергії підтверджується також актом № 62946012/2/1 прийняття передавання товарної продукції за лютий місяць та актом № 62946012/2/2 надання послуг з перетікання реактивної електричної енергії за лютий 2016, який підписано між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та ТОВ «ТРАНСЕЛЕКТРОМОНТАЖБУД» на виконання договору на постачання електричної енергії № 62946 від 16.09.2015.

Позивач зазначає про те, що кількість та вартість спожитої відповідачем у лютому 2016 року електроенергії на обєкті суборенди була визначена шляхом пропорційного розподілу кількості спожитої активної/реактивної електроенергії (23787 кВт/год) та вартості спожитої електроенергії між іншими 14 суборендарями приміщення в майновому комплексі за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17, обсяги споживання якої підтверджуються актами про надання послуг.

Як слідує із матеріалів справи, позивачем було надіслано відповідачу акт надання послуг №А-02-003020 від 28.03.2016 на суму 3864,40 грн про відшкодування вартості спожитої у лютому 2016 року електроенергії, що підтверджується фіскальним чеком від 06.04.2016 та описом вкладення в цінний лист, який був отриманий відповідачем 14.04.2016, копії яких додано до матеріалів справи (а.с.19-21).

Відповідач вказаний акт не підписав та позивачу не повернув.

Твердження відповідача про те, що оскільки відповідачем вказаний акт не було повернуто протягом пяти календарних днів, то у відповідності до п. 5.3. договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015, такий акт вважається підписаним суборендарем автоматично та є дійсним при наявності на ньому підпису директора або печатки орендаря, судом до уваги не може бути прийнято, оскільки виходячи із змісту абз.6 п.5.3. договору суборенди, це стосується лише орендної плати. Абз 6 п.5.3. договору суборенди визначено, що не підписання суборендарем акту надання послуг не є підставою для невизнання нарахованої орендної плати, а відповідно до п.5.10.1. договору суборенди, орендна плата не включає вартість комунальних послуг, вартість яких відшкодовується у випадку їх споживання суборендарем.

Відповідно до ст.32,34,43 Господарського процесуального кодексу України, доказами у

справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Пунктом 6.1. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 № 28 зі змінами та доповненнями та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 02.08.1996 за № 417/1442 передбачено, що обсяги електричної енергії, які підлягають оплаті, мають визначатися відповідно до даних розрахункового обліку електричної енергії про її фактичне споживання за винятком випадків, передбачених цими Правилами.

Як слідує із наданих позивачем документів, а саме договору на постачання електричної енергії № 62946 від 16.09.2015, укладеного між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та ТОВ «ТРАНСЕЛЕКТРОМОНТАЖБУД» та акту про пломбування приладів обліку від 18.09.2015 на обєкті, який знаходиться у м. Києві по вул. Зрошувальній,17, встановлено лише один електролічильник.

Із аналізу договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015 вбачається, що сторонами у договорі суборенди не передбачено порядок визначення кількості електроенергії в разі її споживання орендарем. Договір суборенди також не містить переліку струмоприймачів, яке знаходиться на обєкті суборенди та використовуються відповідачем.

Судом встановлено, що позивач прийняв у тимчасове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 2369,8 м2 в майновому комплексі за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17, а відповідач прийняв в суборенду лише 40 м2 приміщення за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17.

Із наданого позивачем розрахунку (а.с. 93 т. 1) щодо розподілу між 14 суборендарями спожитої у лютому 2016 року електроенергії по обєкту, що знаходиться в м. Києві по вул. Зрошувальній ,17, не можна зробити беззаперечного висновку щодо визначеної позивачем кількості електроенергії, спожитої відповідачем в лютому 2016 року, оскільки зазначений розподіл здійснено між суборендарями та позивачем на договірній основі, шляхом підписання актів надання послуг. Договори суборенди з іншими суборендарями, які надані позивачем до матеріалів справи, також не містять умов щодо порядку визначення кількості спожитої електроенергії суборендарями.

Акти надання послуг, які підписані з суборендарями щодо спожитої в лютому 2016 року електроенергії не містять відомостей яким чином було визначено кількість та вартість спожитої електроенергії кожним субспоживачем, а саме: в залежності від орендованої площі чи кількості робочих днів чи кількості струмоприймачів та їх потужності, які використовувались відповідно кожним суборендарем.

Інших доказів, які б підтверджували кількість спожитої кожним суборендарем в лютому 2016 електроенергії позивачем суду також не надано.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували кількість та вартість спожитої відповідачем електричної енергії в лютому 2016 року по обєкту суборенди, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення 3864,40 грн боргу по відшкодуванню вартості спожитої електроенергії за лютий 2016 року є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобовязання.

Згідно зі ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яка сплачується у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення 3864,40 грн боргу по відшкодуванню вартості спожитої електроенергії за лютий 2016 року, а тому відсутні підстави і щодо стягнення 10500 грн штрафу за прострочення перерахування суми відшкодування вартості спожитої електроенергії за лютий 2016 року, за неналежне виконання умов договору суборенди нерухомого майна №ЗР 11 від 10.07.2015, додаткових угод від 30.07.2015, 18.12.2015 до нього та договору про внесення змін до договору від 27.08.2015,

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, в разі відмови у позові повністю, витрати, що пов'язані зі сплатою судового збору, покладаються на позивача.

Аналогічна позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.01.2013 „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.11, 202, 205, 526, 549, 610, 626, 629, 759, 761, 762, 774 Цивільного кодексу України; ст. 173, 174, 175, 193, 231, 283 Господарського кодексу України; ст. 22,32,33,34,43,49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України; ст.4,7 Закону України „Про судовий збір, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення підписано 28.10.2016.

Суддя Л.М.Лавриненко