ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року Справа № 910/31477/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого-суддіКорнілової Ж.О. (доповідач),
Суддів:Малетича М.М.,
Ковтонюк Л.В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги
Публічного акціонерного товариства "Київенерго"
На постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016
У справі№ 910/31477/15 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Київенерго"
ДоКомунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району,
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:Комунальне підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва"
Простягнення 46186,06 грн.,
за участю

Від позивача:Іваненко І.П.,
Від відповідача:Дацюк І.П.,
Від третьої особи:Не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2016 (суддя Курдельчук І.Д.) у справі № 910/31477/15 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Київенерго" до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва про стягнення 467186,06 грн. відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 (у складі колегії суддів: Тищенко О.В. -головуючого, Отрюха Б.В., Тарасенко К.В.) рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2016 у справі № 910/31477/15 Господарського суду міста Києва залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016, Публічне акціонерне товариства "Київенерго" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 у справі № 910/31477/15 Господарського суду міста Києва, і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між ПАТ "Київенерго" (АЕК "Київенерго") та КП УЖГ Дніпровського району міста Києва 01.01.2005 укладено договір № 690402 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - договір).

Відповідно до п.1.1 договору предметом договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених договором у будинку по вул. Малишка, 25/1 (додаток № 9 до договору).

Відповідно до підпункту 2.2.1 пункту 2.2 договору енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби опалення та вентиляцію у період опалювального сезону, гарячого водопостачання протягом року, в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до договору.

Енергопостачальна організація зобов'язується підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською держадміністрацією (підпункт 2.2.2 пункту 2.2 договору).

Згідно з пунктом 2.3 договору абонент зобов'язується своєчасно оплачувати вартість спожитої теплової енергії, а також забезпечувати необхідні умови для надходження теплової енергії, обслуговувати (ремонтувати) внутрішньобудинкові системи теплопостачання та власні прилади обліку теплової енергії, здійснювати підготовку власного теплового господарства, та виконувати інші обов'язки зазначені у пункті 2.3 договору.

Відповідно до п. 8.1 договір набуває чинності з дня підписання та діє до 31.12.2005.

Договір припиняє свою дію у випадках: закінчення строку, на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення арбітражним судом, передбачених підпунктом 6.4.1 пункту 6.4 договору; ліквідації сторін (пункт 8.2 договору). Припинення дії договору не звільняє абонента від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії (пункт 8.3 договору). Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (пункт 8.4 договору).

Договір підписано уповноваженими особами, а саме, від позивача - заступником директора Гончаровим Є.Д., який діяв на підставі положення, та від відповідача - директором Проніним В.О., який діяв на підставі статуту, та скріплено печатками. Договір у встановленому порядку не визнано недійсним.

Позивач зазначає, що у відповідача виникла 38266,64 грн. заборгованість за договором за період з 01.02.2015 по 01.11.2015. Позивач нарахував відповідачу втрати від інфляції у сумі 7218,67 грн. та 700,75 грн. 3% річних у порядку статті 625 ЦК України.

У грудні 2015 року ПАТ "Київенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до КП УЖГ Дніпровського району м. Києва про стягнення 38266,64 грн. заборгованості за неналежне виконання умов договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.01.2005 № 690402 , 7218,67 грн. втрат від інфляції та 700,75 грн. 3% річних.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач не є балансоутримувачем будинку 25/1 по вул. Малишка в місті Києві, та стороною у відносинах з постачання теплової енергії з 05.11.2014. На виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21.10.2014 № 1170 стороною у даних відносинах стало КП "Керуюча дирекція Дніпровського району у м. Києві".

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання, до яких відноситься спірний договір, підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Судами встановлено, що відповідно до вказаного договору позивач забезпечував постачання теплової енергії в окремо розташовану нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 25/1.

Відповідач зазначає, що вказаний договір укладався, виходячи з того, що підприємство відповідача на момент укладання договору було балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду Дніпровського району міста Києва та зобов'язано було забезпечити належне теплопостачання для кінцевих споживачів (фізичних та юридичних осіб) розташованих у будівлі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією 17.06.2013 прийнято розпорядження № 335 "Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації" (надалі - розпорядження № 335).

Відповідно до вказаного розпорядження житловий та нежитловий фонд територіальної громади міста Києва, які передано до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві держаної адміністрації, з 02.09.2013 передано на праві господарського відання Комунальному підприємству "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва", в тому числі передано нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 25/1.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" № 1198-VII у квітні 2014 внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги" (надалі - Закон України).

Відповідно до цих змін виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація), тобто ПАТ "Київенерго" (п. 4 ст. 19 Закону України).

Статтю 29 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" доповнено частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про теплопостачання" постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" суб'єктами у сфері житлово-комунальних послуг є виробник та виконавець послуг, балансоутримувач, власник та споживач житлово-комунальних послуг.

Враховуючи наведені зміни, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що підприємство відповідача не є балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду та не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та позбавлено на законодавчому рівні здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, включаючи теплопостачання. Як наслідок підприємство відповідача втратило підстави виступати стороною в договорі.

Суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що позивач (виконавець послуг) зобов'язаний укласти прямі договори на послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання з безпосередніми споживачами цих послуг (фізичними та юридичними особами) або балансоутримувачами та вчинити інші дії передбачені законодавством України.

Згідно зі статтею 11, частинами 1, 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що укладений між сторонами договір припинив свою дію з 01.09.2015. На виконання Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" відповідачем були вжиті заходи для приведення діяльності сторін у відповідність до вимог чинного законодавства України.

Судами встановлено, що відповідач звертався до позивача з вимогою припинити дію договору, що підтверджується листом № 47-1585 від 19.05.2015.

При цьому, відповідач неодноразово наголошував про зміну балансоутримувача та неможливість здійснювати будь-які нарахування кінцевим споживачам. Позивача повідомлено про те, що відповідачем розірвано з кінцевими споживачами договірні відносини.

Позивач надав згоду на припинення дії договору, що підтверджується листом від 28.08.2015 № 029/53/1/10292 з 01.09.2015.

Виходячи зі змісту відповідей позивача, останній не надавав послуги теплопостачання відповідачу і як наслідок не здійснював нарахування за договором.

Суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що нарахування за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 690402 від 01.01.2005 у період з 01.02.2015 по 01.11.2015 здійснені позивачем безпідставно.

Відповідно до ст. 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що неможливість виконання зобов'язання відповідачем, полягає у внесених законодавцем змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Відповідач за статутом не здійснює господарську діяльність з теплопостачання та не є теплопостачальною організацією в розумінні Закону України "Про теплопостачання" та інших нормативних актів. Крім цього, відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії" від 10.08.2012 № 278 вид господарської діяльності у сфері теплопостачання та у сфері послуг з централізованого водопостачання та водовідведення підлягає ліцензуванню. Неможливість виконання зобов'язання відповідачем полягає у законодавчій забороні укладати з мешканцями, власника і орендарями (споживачами послуг) договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води без наявності відповідної ліцензії, яка у підприємства відповідача відсутня.

Суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідач не був балансоутримувачем та не мав можливості отримувати у власність теплову енергію у вигляді гарячої води, тому не мав обов'язку з оплати за її отримання, починаючи з листопада 2014 року.

Таким чином постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 у справі № 910/31477/15 Господарського суду міста Києва підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 у справі № 910/31477/15 Господарського суду міста Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 у справі № 910/31477/15 Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий-суддя:Корнілова Ж.О.
Судді:Малетич М.М.
Ковтонюк Л.В.