ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2016 р. Справа № 917/712/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №28/12/2015 від 28.12.2015 року;

відповідача - ОСОБА_2, довіреність №9 від 01.04.2016 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вх. № 2567 П/3-12) на рішення господарського суду Полтавської області від 21 липня 2016 року по справі № 917/712/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт", Полтавська область, м. Глобине,

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", Полтавська область, м.Гадяч,

про стягнення 6783361,41 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.07.2016 року по справі №917/712/16 (суддя Г.І.Бунякіна) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт" 5537946,74 грн. заборгованість відповідача за поставлені товарно-матеріальні цінності (молоко коровяче незбиране) за умовами договору №193-П постачання молока коровячого незбираного від 12.01.2015 року в період січня - жовтня 2015 року, 456476,81 грн. проценти за користування чужими грошовими коштами, 40965,01 грн. 3 % річних, 546131,06 грн. пеня за порушення договірних зобовязань щодо оплати за придбане молоко, 152678,15 грн. інфляційні нарахування та 83844,81 грн. судового збору. Відмовлено у позові в частині стягнення 392,87 грн. 3 % річних та 4701,55 грн. пені.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 21.07.2016 року по справі №917/712/16 в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, 3 % річних, пені за порушення договірних зобовязань, інфляційних нарахувань та прийняти в означені частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт" у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що оскаржуване рішення прийняте без порушення норм матеріального та процесуального права, з доведеністю обставин, що мають значення для справи, та з відповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Для забезпечення повного, всебічного та об'єктивного дослідження матеріалів справи в судовому засіданні 11.10.2016 року була оголошена перерва до 25.10.2016 року

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12.01.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт" (постачальник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (покупець, відповідач у справі) було укладено договір № 193-П постачання молока коровячого незбираного, відповідно до умов якого постачальник зобовязувався поставити та передати у власність покупця молоко коровяче незбиране (товар) сировину власного виробництва в кількості, якості та строки, обумовлені цим договором, що відповідає за якістю чинним державним стандартам, технічним умовам, ветеринарним і санітарним вимогам, а покупець - прийняти та оплатити товар у відповідності з умовами цього договору за договірними цінами, обумовленими в додатках (протокол узгодження цін на товар), які є невідємними частинами даного договору (пункт 1.1).

За пунктом 1.4 договору, поставка товару оформлюється спеціалізованою товарною накладною за формою-1 ТН (МС), що є невідємною частиною ТТН за типовою формою 1-ТН. Покупець зобовязаний передати постачальнику 1-й примірник (вантажовідправника) спеціалізовану товарну накладну за формою 1-ТН (МС) та повернути її не пізніше наступної доби з відміткою покупця (підписом, печаткою або штампом), який підтверджує прийняття товару, та в строки, передбачені даним договором, здійснювати повний розрахунок з постачальником за поставлений останнім товар (пункт 3.10, 3.11 договору);

Розрахунок з постачальником за поставлений товар покупець проводить протягом 5 банківських днів з дати поставки кожної партії товару. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на банківський рахунок постачальника (пункт 6.5 договору в редакції додаткової угоди від 12.02.2015 року);

Одночасно контрагентами, на виконання умов договору, було погоджено та підписано ряд протоколів погодження ціни, в яких сторони узгодили планову закупівельну ціну за 1 тону молока. Дані протоколи є невідємними частинами договору (том 1, а. с. 84-107).

22.10.2015 року сторонами підписано угоду про розірвання договору постачання молока коровячого незбираного № 193-П від 12.01.2015 року та порядок виконання зобовязань між ТОВ "Гадячсир" та ТОВ "Інвестиційно - промислова копанія "Полтавазернопродукт" (том 1, а. с. 107 - 109), у відповідності до якої контрагенти дійшли згоди про те, що з дати укладання цієї угоди, зобовязання постачальника з поставки молока коровячого незбираного від 12.01.2015 року припиняються.

Крім того, за пунктом 2 вище зазначеної угоди, покупець визнав і підтвердив свій основний борг перед постачальником, що виник у звязку з не оплатою покупцем поставленого по договору товару, що станом на дату укладання цієї додаткової угоди складає 6236669,39 грн., а також визнав і підтвердив свій обовязок зі сплати процентів, передбачених цією угодою.

Сторони у пункті 3 визначили, що покупець, за встановленим порядком, зобовязується погасити суму основного боргу, на загальну суму 6236669,39 грн. та сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами, передбачені пунктом 5 угоди, на загальну суму 772937, 30 грн.

У пункті 5 угоди, сторони дійшли згоди про те, що крім погашення суми основного боргу, покупець щомісячно сплачує постачальнику за користування чужими грошовими коштами 24,4% річних від простроченої суми, які нараховуються з моменту виникнення у покупця заборгованості по договору, по кожному окремому платежу.

Проте, не зважаючи на укладену угоду, оплата заборгованості здійснювалась відповідачем із порушенням визначених строків.

З метою досудового регулювання спору на адресу відповідача були направлені претензії про сплату заборгованості (№778 від 09.12.2015 року, №15 від 14.01.2016 року), що утворилась внаслідок не належного виконання останнім зобовязань за договором.

Як стверджує позивач, відповіді зобовязаний контрагент (відповідач у справі) на вказані претензії не надав, грошові кошти не сплатив, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки.

За приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Тобто, наявність чи відсутність будь-яких зобовязань з оплати вартості товару підтверджується лише товаророзпорядчими документами.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Колегія суддів зазначає, що регулювання порядку заповнення та ведення документів, що пов'язані з продажем-закупівлею молочної сировини здійснювалось також Інструкцією про порядок заповнення приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини (ф. №3-ПК (МС), затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України від 01.07.2002 року №176 (втратив чинність з 15.01.2016 року згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.12.2015 року №457) та Інструкцією про порядок заповнення, застосування, спеціалізованої форми товарної накладної на перевезення молочної сировини, затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України від 01.07.2002 року №176 (втратив чинність з 15.01.2016 року згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.12.2015 року №457).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок заповнення, застосування, спеціалізованої форми товарної накладної на перевезення молочної сировини, товарна накладна за формою №1-ТН (МС) (далі - накладна) - це єдиний первинний документ, який є підставою для списання молочної сировини господарством або молокоприймальним пунктом, що здійснили відпуск цієї сировини, а також оприбудкування її молокоприймальним пунктом або молокопереробним підприємством-одержувачем, для оперативного і бухгалтерського обліку товарно-матеріальних цінностей у межах України. Указана накладна оформлюється на кожну відвантажену партію сировини і для кожного вантажоодержувача окремо.

Згідно з частиною 3 пункту 2.1. даної Інструкції спеціалізована товарна накладна на перевезення молочної сировини складається з чотирьох частин і оформлюється на кожну партію вантажу. Відомості про відповідальних осіб, реквізити та підписи осіб, які приймають участь у процесі перевезення молочної сировини заповнюються наступним чином: у лівій частині накладної вказується посада, прізвище, ім'я, по батькові, підпис відповідальних осіб: особи, яка дозволяє відпуск молочної сировини з господарства або молокоприймального пункту; особи, яка зробила аналіз; вантажовідправника, який здав молочну сировину; вантажоодержувача, який отримав молочну сировину на підставі довіреності (серія, N, дата видачі), яка видана платником із зазначенням найменування підприємства. Ці дані завіряються печаткою юридичної особи - вантажовідправника. У правій частині накладної вказується посада, прізвище, ім'я, по батькові та підпис відповідальних осіб: особи, яка здала молочну сировину на молокоприймальний пункт або молокопереробне підприємство; особи, яка прийняла молочну сировину із зазначенням назви молочного заводу; особи, яка зробила аналіз на цьому заводі по графах, указаних у частині другій. Ці дані завіряються печаткою молокоприймального пункту або підприємства, яким прийнята молочна сировина.

Наявні в матеріалах справи спеціалізовані товарні накладні з січня жовтень 2015 року, оформлені належним чином, містять всі необхідні реквізити, що свідчить про їх належність та допустимість як доказів в господарському процесі.

Окрім того, згідно п. 1.1. Інструкції про порядок заповнення приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини (ф. №3-ПК (МС), затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України від 01.07.2002 року №176 приймальна квитанція - це документ, у якому приймальник на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою №1-ТН (МС) вказує кількість і вартість молочної сировини та розрахунки з продавцем за минулий місяць. Відповідно до останнього абзацу п. 2.1. Інструкції приймальну квитанцію за формою №3-ПК (МС) підписує керівник та головний бухгалтер молокопереробного підприємства.

Приймальні квитанції за період з січня жовтень 2015 року, які наявні в матеріалах справи, містять підписи відповідальних осіб (керівника та головного бухгалтера товариства-відповідача) та скріплені печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир". Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вище зазначені приймальні квитанції складені безпосередньо самим відповідачем, як приймальником молочної сировини.

Жодних доказів відмови прийняти товар з огляду на його невідповідність обумовленим договором характеристикам (як-то передбачено в силу пунктом 4.11 договору), відповідач не надав.

Враховуючи вищезазначене, апеляційним господарським судом встановлено, що спеціалізовані товарні накладні та приймальні квитанції, які містяться в матеріалах справи, відповідають вимогам нормативних актів щодо порядку їх складання та заповнення, а тому є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції з поставки позивачем відповідачу молока коровячого незбираного та відповідно виникнення в останнього на підставі умов договору та приписів статті 692 ЦК України обов'язку по проведенню розрахунків за отриману продукцію (постанова ВГСУ по справі № 917/291/16, 917/294/16 від 04.08.2016 року).

Контрагенти у відповідності до додатку до договору на закупівлю молока Протокол погодження ціни (том 1, а. с. 84-107), було визначено розмір договірної ціни за 1 тону прийнятого відповідачем молока.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За умовами пунктів 6.4., 6.5. договору розрахунок з постачальником поводиться за фактичний обсяг переданого товару, на підставі товарно-транспортної накладної /… / в платіжні дні - вівторок та четвер кожного тижня з повним погашенням таким чином: покупець сплачує на рахунок постачальника у вівторок сумарну вартість товару, поставленого протягом 5 днів (з четверга по понеділок включно) та у четвер сумарну вартість товару, поставленого протягом 2 днів (з вівторка по середу включно).

У відповідності до додаткової угоди від 12.02.2015 року до договору сторони змінили порядок розрахунків за отриманий товар, а саме: розрахунок з постачальником покупець проводить протягом 5 банківських днів з дати поставки кожної партії товару.

Однак, відповідач у справі, як покупець свої зобов'язання у повному обсязі не виконав, провівши оплату молока частково.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Колегія суддів, з огляду на вищевикладене, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи, які відповідно до вимог цивільного законодавства, є первинними бухгалтерськими документами, що підтверджують факт здійснення господарської операції щодо поставки відповідачу продукції, вважає правомірним висновок господарського суду Полтавської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" на користь позивача 5537946,74 грн. основного боргу згідно заявлених позовних вимог.

За змістом апеляційної скарги вбачається, що ТОВ "Гадячсир" заперечує проти здійснення нарахувань процентів за користування грошовими коштами, пені, інфляційних втрат та 3% річних на вказану суму основного боргу.

Зокрема, вказує, що угодою від 22.10.2015 року про розірвання договору про постачання молока коров'ячого незбираного № 193-П від 12.01.2015 року, контрагентами було замінено зобов'язання за договором поставки на зобов'язання за договором позики (тобто, на думку апелянта, мала місце новація в розумінні станаті 604 ЦК України), що виключає можливість стягнення 24,4 % річних за користування коштами позивача.

Однак, у відповідності до частини 2 статті 604 ЦК України новація спосіб припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами.

Новацію характеризують наступні ознаки:

1)припинення в повному обсязі раніше існуючого первісного зобов'язання; дійсність первісного договірного зобов'язання;

2)наявність домовленості сторін про заміну зобов'язання новим, при цьому, намір замінити одне зобов'язання іншим, повинен бути прямо і недвозначно виражений в тексті договору або ж має випливати із сутності нового зобов'язання;

3)наявність безпосереднього юридичного зв'язку між зобов'язанням, що припинилося, та новим зобов'язанням, яке прийшло йому на зміну;

4)відсутність встановленої договором або законом заборони новації.

Новація - це угода сторін про те, що первісне зобов'язання припиняється, а між учасниками виникає нове. Сторони мають обумовити у своїй угоді припинення зобов'язання, що раніше діяло, і заміну його новим зобов'язанням.

Не можуть сприйматися як новації договори про зміну окремих елементів договірного зобовязання: сторін (зміна кредитора чи боржника), умов (предмет, строків, місця виконання та інших умов), заміну самого виконання.

За змістом статті 604 ЦК України зобовязання є новим, якщо наявний безпосередній юридичний зв'язок між зобовязанням, що припинилося, та новим зобовязанням. Вказана обставина повинна бути відображена у договорі, як-то у тексті договору про це повинно бути прямо і недвозначно вказано або ж маж випливати із сутності нового зобовязання.

В даному ж випадку угода про розірвання договору не є новацією у розумінні статті 604 ЦК України, оскільки не передбачає, що зобов'язання припиняються за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим.

Так, із тексту угоди, не вбачається, що сторонами було припинено первісне зобов'язання, що виникло з договору постачання №193-П від 12.01.2015 року, та замінено його на позикове зобов'язання - як це здійснюється при новації.

Крім того сторонами угоди не було вчинено жодних дій, які дають можливість говорити про виникнення нового зобов'язання, такого як позика, а саме: відсутній факт передачі грошових коштів позичальнику.

Додатковим доказом відсутності новації є та обставина, що сторони, укладаючи угоду від 22.10.2015 року, не передбачили припинення у зв'язку з укладанням цієї угоди первісних зобов'язань за договором постачання молока коров'ячого незбираного №193-П від 12.01.2015 року. А навпаки, у пункті 12 угоди акцентували увагу на тому, що новація у даному випадку не відбувається, і зобов'язання з оплати будуть припинені тільки після їх виконання.

Таким чином, угода від 22.10.2015 року, укладена між сторонами спору, є не новацією, а тільки деталізованим порядком розстрочення існуючої у відповідача перед позивачем на момент укладання угоди від 22.10.2015 року заборгованості за договором постачання молока коров'ячого незбираного №193-П від 12.01.2015 року.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду України від 17.12.2008 року та ухвалу від 08.07.2009 року, копії яких додано до апеляційної скарги, колегія суддів не вважає належними аргументами, оскільки вказані постанови стосуються виключно застосування норм законодавства про позику, тоді як у даному випадку між сторонами мають місце правовідносини за договором постачання, які на час судового розгляду даної справи не було змінено.

Враховуючи, що пунктом 5 угоди від 22.10.15 року, підписаної обома сторонами, передбачено сплату покупцем постачальнику за користування чужими грошовими коштами у розмірі 24,4% річних від простроченої суми, що узгоджується з приписами статті 536 ЦК України, а також відповідає принципу свободи договору, встановленому статтями 6, 627 ЦК України, колегія суддів вважає правомірним стягнення з відповідача на користь позивача 456476,81 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтею 536 Цивільного кодексу України, і процентів, що стягуються відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених статтею 536 Цивільного кодексу України та іншими статтями, колегія суддів дійшла висновку, що відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, є правомірним.

Відповідний висновок підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29.05.2013 року у справі №6-39цс13) і Вищого господарського суду України (постанови від 26.04.2016 року у справі № 910/27028/15, від 25.05.2016 року у справі № 920/1239/15).

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зауважити, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених законодавчих норм, вбачається право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, як спосіб захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Суд апеляційної інстанції зазначає, розрахунок сум інфляційних та 3% річних, який здійснений місцевим господарським судом, є арифметично та методологічно правильним, відповідає обставинам даної справи, нормам чинного законодавства, а також узгоджуються, зокрема, з рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладеними в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97р. В зв'язку з чим з відповідача правомірно стягнуто три проценти річних в розмірі 40965,01 грн. та інфляційні втрати в розмірі 152678,15 грн.

Посилання відповідача про нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму основного боргу, яка включає також 24,4 % річних за користування коштами, не відповідає дійсності, оскільки згідно розрахунку, наданого позивачем, нарахування 3% відсотків річних, інфляційних втрат здійснювалося лише на суму основного боргу.

Господарський кодекс України у імперативному порядку встановлює, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами (частина 1 статті 229 України).

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного Кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Пунктом 8 угоди передбачено, що у разі прострочення покупцем строку виконання своїх грошових зобов'язань, передбачених цією угодою, відповідач зобов'язується сплатити позивачу ( у разі його письмової вимоги) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, чинної в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу.

Відповідач, з посиланням на те, що письмова вимога про стягнення пені до нього не надходила, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" попереднє, до подання позову до господарського суду, звернення кредитора до боржника з вимогою про сплату сум пені, інфляційних нарахувань та процентів річних не передбачено законом і тому не є обов'язковим.

Отже, відсутність попереднього звернення з вимогою про сплату пені, не обмежує сторону в праві на судовий захист та стягнення вказаного боргу в судовому порядку.

Крім того, угодою від 22.10.2015 року було визначено строки виконання грошових зобовязань з погашення існуючого боргу за поставлений товар, а тому, відповідачу було достеменно відомо про момент виникнення у позивача права вимагати сплати штрафні санкції за невиконання зобовязаною стороною (в даному випадку відповідачем) договірних зобовязань.

Колегія суддів, відповідно до вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, здійснивши перерахування суми пені, з урахуванням періоду прострочення, погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача пені в розмірі 546131,06 грн.

Відповідачем в обґрунтування заперечень проти стягнення пені, процентів за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат та 3% річних не надано жодних контррозрахунків на підтвердження іншого розміру, ніж той, який було заявлено позивачем.

Доводи скаржника щодо наявності підстав для зменшення нарахованих позивачем пені на 90% (заява від 25.10.2016 року за вх. №10784), колегія суддів відхиляє, як безпідставні, виходячи з наступного.

Пунктом 3 частини 1 ст. 83 ГПК України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до статті 233 ГК України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зазначена норма ставить право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Однак, відповідачем не надано до суду апеляційної інстанції будь-яких доказів на підтвердження винятковості обставин, які унеможливили своєчасне виконання зобовязання з оплати поставленого позивачем товару. В свою чергу, нарахована позивачем пеня в базуються на умовах договору, які в силу закону є обовязковими для виконання, у тому числі для відповідача.

Втрата основних ринків збиту Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" та економічна нестабільність України не є винятковими обставинами в розумінні ст. 233 ГК України та ст. 83 ГПК України.

Додатково колегія суддів наголошує, що пеня, яка стягується з відповідача, не є надмірною по відношенню до суми основного боргу та не перевищує розміру збитків, завданих позивачу.

Отже, на переконання колегії суддів жодних підстав для зменшення розміру пені на 90%, нарахованої позивачем у даній справі, у суду не має.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 21.07.2016 року по справі №917/712/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в звязку з чим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 21.07.2016 року по справі №917/712/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.