РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2016Справа №910/16162/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС";

до Публічного акціонерного товариства "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВБР" Міхна С.С.

про зобов'язання вчинити дії.

Суддя О. В. Мандриченко

Представники:

Від позивача: Косова Н.Г., представник, довіреність № б/н від 07.08.2016 р.;

Від відповідача: Тимошенко Я.Я., представник, довіреність № 23 від 21.06.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач у поданій до господарського суду позовній заяві просить суд зобов'язати відповідача здійснити взаємозалік станом на квітень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2016 року порушено провадження у справі № 910/16162/16, розгляд справи призначено на 27.09.2016 р.

У судовому засіданні 27.09.2016 р. оголошено перерву у справі до 04.10.2016 р. відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України.

У судовому засіданні 04.10.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

16 січня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" та публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський банк розвитку" укладено кредитний договір № МКАU3.11.0416.008, відповідно до якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.п. 1.1.1., 1.1.2. кредитного договору, кредит надається в сумі 214 290,40 грн., термін користування кредитом до 15 січня 2019 року.

Згідно з п. 2.4. кредитного договору, період сплати кредиту, комісії та відсотків: з 1-го по 20-те число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. Заборгованість за відсотками погашається в сумі залишку на 1-ше число кожного поточного місяця за попередній місяць, починаючи з дати підписання даного договору.

Відповідно до п. 2.5. кредитного договору, повернення кредиту здійснюється шляхом здійснення платежу на транзитний рахунок зазначений п. 1.3., згідно графіку погашення який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 2.10. кредитного договору, позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ "ВБР", для погашення заборгованості за процентами, комісією, заборгованості за кредитом та іншої заборгованості (включаючи нараховані пені, штрафи) за цим договором.

Відповідно до п. 3.1.5. кредитного договору, банк має право скористатися своїм правом договірного списання з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ "ВБР", заборгованості по нарахованих процентах, комісії, основній сумі кредиту при настанні термінів виконання позичальником зобов'язань в розмірах, визначених цим договором, а також неустойок (пені, штрафів) передбачених даним договором.

Згідно з п.п. 4.2.4. п. 4.2. кредитного договору, позичальник зобов'язується у період дії даного кредитного договору укласти з банком договір банківського поточного рахунку не пізніше дати укладання цього договору; направляти не менш 90 % загального обсягу надходжень від господарської діяльності на поточний рахунок у банку.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

З виписки по рахунку за період з 01.10.2012 року по 15.09.2015 року вбачається, що у товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" на кінець дня (06.04.2015 року) знаходилися кошти в сумі 93 769,32 грн.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 22.12.2014 року про погашення щомісячних платежів із поточного рахунку № 3986 позивача.

Відповідач у відповідь надіслав листа вих. № Р.7/1198 від 26.12.2014 року, в якому зазначив, що ним прийнято рішення, щодо направлення виплати страхового відшкодування в розмірі 11 111,13 грн., згідно договору страхування № 000050/01/14 від 16.01.2014 року, на погашення заборгованості за кредитним договором № МКАU3.11.0416.008від 16 січня 2014 року та листа вих. № 340 від 13.01.2015 року, в якому повідомив, що оскільки запроваджено тимчасову адміністрацію в банку, тому прохання щодо щомісячного направлення грошових коштів в сумі 5 534,00 грн. на погашення кредиту, згідно п. 2.5, п. 2.6 кредитного договору не підлягає виконанню, згідно статті 36 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та пункту 1.25 глави 1 розділу ІІІ положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 14.09.2012 року за № 1581/21893.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "ДТС" подав лист вих. № б/н від 19.01.2015 року, де доручає на підставі п. п. 2.10., 3.1.5., 3.1.6. кредитного договору банку здійснювати погашення заборгованості шляхом списання грошових коштів з поточного рахунку № 3986.

Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський банк розвитку" листом вих. № 1192 від 08.05.2015 року відмовив у проханні позичальника.

Позивач листом вих. № б/н від 15.06.2015 року просив банк зарахувати грошові кошти з поточного рахунку, відкритого на підставі кредитного договору в сумі 88 118,32 грн. в рахунок погашення основної суми боргу за кредитним договором.

27.11.2014 року правлінням НБУ прийнято рішення про віднесення ПАТ "Всеукраїнський Банк Розвитку" до категорії неплатоспроможних. 19.03.2015 року Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у відповідача та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації Міхна Сергія Семеновича. Тимчасову адміністрацію в ПАТ " Всеукраїнський Банк Розвитку" запроваджено строком на три місяці з 28 листопада 2014 по 27 лютого 2015 року включно.

Виконавча дирекція Фонду своїм рішенням від 27.03.2015 № 077/15 продовжила його повноваження на тимчасову адміністрацію ПАТ "ВБР" з 27.03.2015 року до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ВБР".

Тобто, станом на момент звернення позивача з позовом до суду у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація, першу заяву про списання коштів теж було подано після запровадження тимчасової адміністрації у відповідача.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Судом враховано, що всупереч вказаної норми банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження його коштами, що знаходяться на його рахунку № 3986.

Відповідно до ч. 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання чинності Законом України від 04.11.2010 № 2677-VI) випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

А тому, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, указаний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п. 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вищезазначене, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання щодо списання коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, є майновим зобов'язанням.

Тому, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача від часу запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Частинами 4 та 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що уповноважена особа Фонду в семиденний строк з дати прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку розміщує оголошення, що містить відомості про ліквідацію банку відповідно до частини третьої цієї статті, в усіх приміщеннях банку, в яких здійснюється обслуговування клієнтів.

Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

З огляду на зазначене вище та враховуючи введення в ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» тимчасової адміністрації та подальшої ліквідації, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

02.02.2016 року на адресу відповідача надійшов лист від Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «ДТС»від 25 січня 2016 року щодо внесення Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «ДТС» до реєстру кредиторів Банку та здійснити погашення суми у розмірі 93 769,32 грн. у повному обсязі з урахуванням процентів або здійснити зарахування коштів з поточного рахунку в рахунок погашення зобов'язань за кредитним договором.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07.04.2016 р. № 489 "Про затвердження переліку (реєстру) вимог кредиторів ПАТ "ВБР", ТОВ «Торговий Дім «ДТС» визнано кредитором Банку на суму 93 769,32 грн.

28.04.2016р. Банком було здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 93 769,32 грн. та направлено на погашення кредиту по кредитному договору MKAU3.110416.008 від 16 січня 2014 року, про що було направлено лист вих. № 11186 від 20.05.2016р. Товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «ДТС».

Відповідно до ст.46 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" - банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

Звертаючись до суду з відповідними вимогами, спрямованими на відновлення порушеного права та захист законних інтересів, позивач має довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених вимог належними та допустимими доказами.

Так, відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Розглядаючи спір, що виник між сторонами у даній справі, суд відзначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача, а тому позовні вимоги про зобов'язання відповідача здійснити взаємозалік станом на квітень 2015 року задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 32-34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 20.10.2016 р.