КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2016 р. Справа№ 910/21349/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зубець Л.П.

ОСОБА_1

За участю секретаря судового засідання Москаленко Г.С.

представників сторін:

від позивача ОСОБА_2, дов. № б/н від 22.08.2016 року,

від відповідача ОСОБА_3, дов. № 37 від 11.10.2016 року.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Державної інноваційної фінансово - кредитної установи

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.10.2015 року

у справі № 910/21349/15(суддя Ярмак О.М.)

за позовом Приватного підприємства «Соснова»

до Державної інноваційної фінансово - кредитної установи

про стягнення 500 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року по справі № 910/21349/15 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державної інноваційної фінансово - кредитної установи на користь Приватного підприємства «Соснова» 500 000,00 грн. заборгованості, 10 000,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державна інноваційна фінансово - кредитна установа звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року по справі № 910/21349/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити Приватному підприємству «Соснова» у стягненні з Державної інноваційної фінансово - кредитної установи 500 000,00 грн. заборгованості та 10 000,00 грн. судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2016 року апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово - кредитної установи прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 14.09.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2016 року відкладено розгляд справи на 12.10.2016 року.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно зясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного судового рішення.

Представник Державної інноваційної фінансово - кредитної установи у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року по справі № 910/21349/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник Приватного підприємства «Соснова» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та обєктивним зясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

12.01.2009 року між Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Соснова», правонаступником якого є Приватне підприємство «Соснова» (далі позивач, зберігач, ПП «Соснова») та Державною інноваційною фінансово - кредитною установою (далі відповідач, поклажодавець) було укладено Договір зберігання майна (далі Договір зберігання).

За умовами Договору зберігання Державна інноваційна фінансово - кредитна установа, передала, а позивач прийняв на зберігання майно відповідача та технічну документацію до нього, яка є невідємною частиною майна, за плату, а позивач зобовязався повернути прийняте для зберігання майно після закінчення строку зберігання. Обладнання зберігається за адресою: с. Соснова, Переяслав-Хмельницький р-н, Київська область.

Положеннями п. 3.1 Договору зберігання передбачено, що зберігач зобовязався: прийняти майно на зберігання (пп. 3.1.1); виконувати усі заходи, необхідні для цілодобового зберігання майна (пп. 3.1.2); виконувати всі необхідні дії (в т.ч. використання) для підтримання майна у робочому стані (пп. 3.1.3); відшкодувати завдані збитки за втрату, нестачу та пошкодження майна (пп. 3.1.7).

Пунктом 1.3 Договору зберігання (в редакції Додаткової угоди № 7 від 29.12.2014 року) визначено початок строку зберігання 12.01.2009 року та закінчення строку зберігання 31.12.2015 року.

12.01.2009 року сторони підписали ОСОБА_1 приймання-передачі майна на зберігання, в якому вказано перелік та вартість майна, що передається.

Позивач стверджує, що у 2012 році у звязку із складними погодними умовами, із незалежних від нього причин, було пошкоджено один із силосів для зберігання зерна, переданий на зберігання позивачу по Договору зберігання.

Листом № 373 від 04.09.2014 року позивач повідомив відповідача про те, що у звязку з пошкодженням майна виникла небезпека руйнування зернопереробного комплексу, яка посилюється, висловив прохання терміново розглянути питання проведення ремонтних робіт на зернопереробному комплексі.

Відповідач листом № 15-553 від 17.09.2014 року повідомив ПП «Соснова», що Державна інноваційна фінансово - кредитна установа не має можливості у найближчий час провести ремонтні роботи на зернопереробному комплексі, враховуючи тяжкий фінансовий стан підприємства, просила розглянути можливість зберігача щодо проведення ремонтних робіт силами ПП «Соснова», з попереднім погодженням переліку та вартості робіт та подальшою компенсацією витрат за рахунок коштів, отриманих після продажу зернопереробного комплексу.

Актом технічного стану майна, станом на 02.02.2015 року, комісією у складі представників позивача, відповідача та ТОВ «К-П Ф «Апекс» було зафіксовано технічний стан зернового переробного комплексу та встановлено, що силос використанню не підлягає, та у звязку з пошкодженням, потребує ремонту, ремонтні роботи доцільно провести згідно наданого кошторису.

Відповідач листом № 07-106 від 05.02.2015 року повідомив позивача, що його фінансовим планом на 2015 рік не передбачено витрат на проведення ремонтних робіт зернопереробного комплексу за адресою: с. Соснова, Переяслав-Хмельницький р-н, Київської області. При цьому, відповідач не заперечив проти проведення необхідних робіт позивачем, з наступною компенсацією вартості робіт у повному обсязі під час здійснення продажу згаданого комплексу.

Таким чином, як стверджує позивач, ПП «Соснова» за погодженням з відповідачем було укладено Договір підряду № 0104-ОМ від 01.04.2015 року з ТОВ «К-П Ф «Апекс» на виконання ремонтних робіт, належного відповідачу майна: демонтаж силоса СМВУ 73.12.К45.В12 (1 шт.), монтаж силоса СМВУ 73.12.К45.В12 із заміною пошкоджених деталей (1 шт.), вартість робіт на суму 500 000,00 грн.

Факт виконання ремонтних робіт та понесення позивачем витрат у розмірі 500 000 грн. підтверджується довідкою про вартість виконаних будівельних робіт і витрати за 2015 рік форми КБ-3 на суму 500 000,00 грн., актом приймання виконаних будівельних робіт від 07.07.2015 року форми КБ-2в на суму 500 000,00 грн. по Договору підряду № 0104-ОМ, платіжними дорученнями № 325 від 03.04.2015 року на суму 250 000,00 грн., № 836 від 29.07.2015 року на суму 250 000 грн.

Листуванням сторін підтверджено, що позивач направляв поклажодавцю кошторис на проведення ремонтних робіт на суму 500 000,00 грн., який був погоджений ДІФКУ, після проведення підрядних ремонтних робіт на підставі Договору підряду № 0104-Мо від 01.04.2015 року, укладеного між ПП «Соснова» та ТОВ «К-ПФ «Апекс» та їх оплати, відповідач на вимогу позивача понесені витрати у розмірі 500 000,00 грн. не компенсував.

Позивачем було направлено відповідачу претензію № 400 від 08.07.2015 року про оплату 500 000,00 грн.

Доказів оплати відповідачем суми 500 000,00 грн. боргу, у тому числі на вимогу позивача, суду не надано.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з вказаним позовом про стягнення 500 000,00 грн.

Позивач при обґрунтуванні позову посилається на положення ч. 2 ст. 947 Цивільного кодексу України, якою передбачено можливість покладення на поклажодавця додаткових витрат, а також на ст.ст. 207, 639 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що договір може бути укладений, якщо його міст зафіксований в одному або кількох документах.

У суді першої інстанції відповідач не заперечував факту погодження умов, вартості проведення ремонтних робіт зернопереробного комплексу, виконання робіт на спірну суму, зазначаючи, що установа позбавлена можливості компенсувати вказані витрати, оскільки фінансовим планом Державної інноваційної фінансово - кредитної установи на 2015 рік не передбачено витрат на проведення ремонтних робіт майна, належного установі.

Частиною 2 ст. 947 Цивільного кодексу України визначено, що витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві.

Керуючись положеннями ч. 2 ст. 947 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суми 500 000,00 грн. заборгованості.

Колегія суддів не може погодитись з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 ст. 938 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Сторони у Договорі зберігання погодили умови передачі майна на зберігання та порядок оплати таких послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 942 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Положеннями ст. 944 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Як передбачено ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:

1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості;

2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Розділом 4 Договору зберігання погоджено відповідальність сторін. За умов невиконання або неналежного виконання своїх обовязків за Договором, винна сторона відшкодовує іншій стороні понесені нею у звязку з цим збитки (п. 4.1). В разі спричинення поклажодавцю шкоди, завданою втратою, нестачею або пошкодженням майна, під час його зберігання, зберігач несе наступну відповідальність: а) за втрату й нестачу майна у розмірі вартості втраченого майна, якого не вистачає; б) за пошкодження майна у розмірі сум, на яку знизилась його вартість. Відшкодування здійснюється в місячний термін після виявлення пошкодження, втрати чи нестачі майна (п. 4.2).

Відповідно до п. 5.1 Договору зберігання сторона звільняється від відповідальності за часткове чи повне невиконання зобовязань за ним, якщо це невиконання є результатом дії обставин непереборної сили.

Положеннями п. 5.2 Договору передбачено, що обставини непереборної сили повинні бути підтверджені рішенням Торгово-промислової палати.

З огляду на зазначені положення Цивільного кодексу України та Договору зберігання, позивач, як зберігач, несе відповідальність за пошкодження, втрату або нестачу мана, яке передано на зберігання та звільняється від такої відповідальності у випадку наявності обставин непереборної сили, які підтвердженні Торгово-промисловою палатою.

При цьому, судова колегія відмічає, що до витрат, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відповідно до ч. 2 ст. 947 Цивільного кодексу України, слід відносити витрати повязані саме з утриманням та зберіганням речі, які є необхідними та не надмірними. У даному конкретному випадку, відповідальність зберігача щодо компенсації витрат на ремонт у звязку з пошкодженням речі може покладатися на поклажодавця у випадку, якщо він не пов'язаний з поточними витратами на зберігання, передбаченими Договором, та пошкодження відбулося не з вини зберігача або, якщо такі пошкодження виникли через обставини непереборної сили, які підтверджені відповідним висновком Торгово-промислової палати.

Такий висновок колегії ґрунтується, зокрема, на доводах позивача про пошкодження майна у звязку з несприятливим погодними умовами.

Згідно з приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належних, достатніх та допустимих доказів того, що таке пошкодження майна відбулося не з вини позивача або через обставини непереборної сили суду надано не було та в матеріалах справи не міститься.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено належним чином понесення ним надзвичайних витрат, які є підставою для їх відшкодування понад плату, яка належить зберігачеві за умовами Договору.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо доводів апелянта про удаваність правочину, оскільки відповідач користується вказаним майном, що є фактично орендою, то колегія суддів їх вважає недоведеними, оскільки, по-перше, відповідачем не доведено факту такого користування, по-друге, не зазначено, що таке користування суперечило б положенням ст. 944 Цивільного кодексу України та умовам пп. 3.1.3 Договору.

З цих же підстав відхиляються доводи апелянта про пошкодження майна у звязку з його використанням у своїй господарській діяльності.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обставини, викладені Державною інноваційною фінансово - кредитною установою в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року по справі № 910/21349/15 прийнято з неповним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційна скарга Державної інноваційної фінансово - кредитної установи підлягає задоволенню.

У звязку з задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Приватне підприємство «Соснова».

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 90, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово - кредитної установи задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року по справі № 910/21349/15 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

4. Стягнути з Приватного підприємства «Соснова» () на користь Державної інноваційної фінансово - кредитної установи () 11 000,00 грн. судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги.

5. Доручити видачу відповідного наказу Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/21349/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді Л.П. Зубець

ОСОБА_1

Повний текст рішення складено 17.10.2016 року.