ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2016 р. Справа № 914/1585/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого - судді: Данко Л.С.,

Суддів: Галушко Н.А.,

Орищин Г.В.,

При секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "50х50", б/н від 16.09.2016 р. (вх. №ЛАГС 01-05/4591/16 від 22.09.2016 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 06.09.2016 року

у справі № 914/1585/16 (судді: Ділай У.І., Мазовіта А.Б., Мороз Н.В.),

порушеній за позовом

Позивача: Суб'єкта підприємницької діяльності - приватного підприємця ОСОБА_2, с.Тростянець, Миколаївського району, Львівської області,

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "50х50", м. Миколаїв, Львівської області,

Про стягнення заборгованості у розмірі 337 808,90 грн. та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача: уповноважений представник з належним чином оформленою довіреністю, договором та/або ордером - не прибув,

вільний слухач: гр. ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_2 від 18.11.1999 р.);

від позивача: ОСОБА_4 - п/к за довіреністю від 21.09.2016 р.

Права та обов'язки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представнику роз'яснені і зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів - не надходило.

Представник, який прибув в дане судове засідання, подав письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Львівського апеляційного господарського суду від 22.09.2016 р., дану справу розподілено до розгляду колегії суддів: Данко Л.С. - головуючий суддя, судді: Орищин Г.В., Галушко Н.А. (том ІІ, а.с. 101).

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 23.09.2016 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "50х50", б/н від 16.09.2016 р. (вх. №ЛАГС 01-05/4591/16 від 22.09.2016 р.) прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 12.10.2016 р., про що сторони були належним чином, під розписку, повідомлені: апелянт/відповідач - 28.09.2016 р. рекомендованою поштою № 565 (том ІІ, а.с. 104), позивач - 30.09.2016 р. рекомендованою поштою № 102 (том ІІ, а.с. 105).

В судове засідання, яке відбулося 12.10.2016 р., від апелянта/відповідача представник - не прибув, через канцелярію суду, подав: клопотання про зупинення провадження у справі (вх. № ЛАГС 01-05/4810/16 від 11.10.2016 р.) до набрання законної сили рішенням суду у справі № 914/2534/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "50х50" до Суб'єкта підприємницької діяльності - приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину, оформленого актами приймання-передачі виконаних робіт недійсними (том ІІ, а.с. 137-138); клопотання (вх. ЛАГС 01-05/4831/16 від 12.10.2016 р.) про продовження строку розгляду спору (том ІІ, а.с. 143); клопотання (вх. ЛАГС 01-04/7412/16 від 12.10.2016 р.) про відкладення розгляду справи (том ІІ, а.с. 145).

В апеляційній скарзі (том ІІ, а.с. 106-108) скаржник просить: рішення місцевого суду скасувати; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково в частині визнаної суми заборгованості в розмірі 74020,00 грн., 3% річних в розмірі 341,00 грн. і інфляційні втрати в розмірі 2590,70 грн.

Представник позивача у судове засідання 12.10.2016 р. прибув, через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду подав Відзив на апеляційну скаргу (вх. № ЛАГС 01-04/7101/16 від 29.09.2016 р.) (том ІІ, а.с. 118-119), проти апеляційної скарги заперечив, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. Разом з тим, просить відхилити за безпідставністю клопотання скаржника про зупинення провадження у даній справі (вх. № ЛАГС 01-05/4810/16 від 11.10.16) до набрання законної сили рішенням суду у справі № 914/2534/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "50х50" до Фізичної особи-приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину, оформленого актами приймання-передачі виконаних робіт недійсними, а клопотання апелянта, що стосується відкладення розгляду справи - покладає на вирішення суду.

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 р. у справі № 914/1585/16 продовжено строк розгляду спору та розгляд справи відкладено на 26.10.2016 р. (том ІІ, а.с. 150-151), про що учасники судового процесу повідомлені у порядку визначеному Інструкцією з діловодства в господарських судах України (том ІІ, а.с. 151/зворот).

20.10.2016 р. згідно поданого клопотання (вх. № ЛАГС 01-04/7624/16 від 20.10.2016 р.) представник ТзОВ "50х50" Озга О.Р. (довіреність б/н від 05.10.2016 р.) ознайомився з матеріалами даної справи.

У судове засідання, яке відбулося 26.10.2016 р. представник апелянта/відповідача, повторно, не прибув, про причини неприбуття - не повідомив, прибув гр. ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_2 від 18.11.1999 р.) без належним чином оформленої від юридичної особи довіреності, останній був присутнім у залі судового засідання.

Скаржник в апеляційній скарзі просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого суду скасувати і прийняти нове рішення, яким рішення місцевого суду скасувати; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково в частині визнаної суми заборгованості в розмірі 74020,00 грн., 3% річних в розмірі 341,00 грн. і інфляційні втрати в розмірі 2590,70 грн.

Згідно поданого клопотання про зупинення провадження у справі (вх. № ЛАГС 01-05/4810/16 від 11.10.2016 р.) просить зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням суду у справі № 914/2534/16 за позовом ТзОВ "50х50" до СПД-ФО ОСОБА_2 про визнання правочину, оформленого актами приймання-передачі виконаних робіт недійсними (том ІІ, а.с. 137-138).

Представник позивача прибув, проти апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення та просить суд відхилити за безпідставністю клопотання скаржника про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням суду у справі № 914/2534/16 за позовом ТзОВ "50х50" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину, оформленого актами приймання-передачі виконаних робіт недійсними.

Враховуючи, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також, що сторони своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду апеляційної скарги по справі № 914/1585/16, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою ЛАГС від 23.09.2016 р. апеляційну скаргу ТзОВ "50х50" (вх. №ЛАГС 01-05/4591/16 від 22.09.2016 р.) прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 12.10.2016 р., про що сторони були належним чином, під розписку, повідомлені: апелянт/відповідач - 28.09.2016 р. рекомендованою поштою № 565 (том ІІ, а.с. 104), позивач - 30.09.2016 р. рекомендованою поштою № 102 (том ІІ, а.с. 105).

Ухвалою суду від 12.10.2016 р. по даній справі, за клопотанням скаржника (том ІІ, а.с. 143) продовжено строк розгляду спору та за його ж клопотанням (том ІІ, а.с. 145) розгляд справи відкладено на 26.10.2016 р., про що сторін було належним чином повідомлено, згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України (том ІІ, а.с. 151/зворот).

20.10.2016 р. згідно поданого клопотання (вх. № ЛАГС 01-04/7624/16 від 20.10.2016 р.) представник ТзОВ "50х50" Озга О.Р. (довіреність б/н від 05.10.2016 р.) ознайомився з матеріалами даної справи, про що свідчить особистий запис представника на клопотанні.

Слід зазначити, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 р. участь повноважних представників сторін по даній справі (том ІІ, а.с. 150-151) обов'язковою не визнавалась.

Згідно, норм чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість представника скаржника бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до абз. 1 п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засіданні.

Відповідно до Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом ДСАУ № 28 від 20.02.2013 р., перший, належним чином підписаний, примірник процесуального документа (ухвали, рішення, постанови) залишається у справі; на звороті у лівому нижньому куті цього примірника проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправку документа, що містить: вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена. Дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам або іншим учасникам судового процесу (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 13.08.08р. № 01-8/482).

З матеріалів справи вбачається, що судом апеляційної інстанції на адресу сторін у даній справі ухвалу про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення справи до розгляду було надіслано сторонам з повідомленням про вручення (том ІІ, а.с. 104, 105), ухвали суду про відкладення розгляду даної справи, у порядку передбаченому Інструкцією з діловодства в господарських судах України, що підтверджується штампом суду з відміткою про відправку документа (том ІІ, а. с. 151/зворот).

Відтак, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що сторони по даній справі були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

Розглянувши клопотання заявника про зупинення провадження у справі (вх. № ЛАГС 01-05/4810/16 від 11.10.2016 р.)(том ІІ, а.с. 137-138) до набрання законної сили рішенням суду у справі № 914/2534/16 за позовом ТзОВ "50х50" до СПД-ФО ОСОБА_2 про визнання правочину, оформленого актами приймання-передачі виконаних робіт недійсними, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні цього клопотання слід відмовити, з огляду на наступне.

Статтею 79 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

У пункті 3.16 постанови Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що, зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядалися іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 ГПК, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3 та частиною другою статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Як вбачається з поданого заявником до клопотання про зупинення провадження у даній справі доказу: ухвали Господарського суду Львівської області (том ІІ, а.с. 139), то провадження у справі № 914/2534/16 за позовом ТзОВ "50х50" до СПД-ФОП ОСОБА_2 про визнання правочину, оформленого актами приймання-передачі виконаних робіт недійсними порушено - 04.10.2016 р., в той час, коли рішення у справі № 914/1585/16, яке є предметом часткового оскарження у даній справі, було постановлено місцевим господарським судом - 06.09.2016 р. (том ІІ, а.с. 90, 91- 98), відповідно до частини першої статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач, в процесі розгляду справи № 914/1585/16 судом першої інстанції, та, на дату постановлення місцевим судом рішення у справі № 914/1585/16 (06.09.2016 р.), жодних заяв та клопотань про недійсність правочину, оформленого актами приймання-передачі виконаних робіт - не подавав, своїх заперечень на позовну заяву позивача, зазначеними обставинами не обґрунтовував (том І, а.с. 108-111), при звірянні взаємозаборгованості з позивачем на недійсність актів приймання-передачі виконаних робіт не покликався (том І, а.с. 9), в т.ч. шляхом подання в цій частині зустрічного позову. На час постановлення судового рішення у справі № 914/1585/16 (06.09.2016 р.) ухвали місцевого суду у справі № 914/2534/16 від 04.10.2016 р. за позовом ТзОВ "50х50" до СПД-ФОП ОСОБА_2 про визнання правочину, оформленого актами приймання-передачі виконаних робіт недійсними не існувало, відтак, на думку колегії суддів, у разі, якщо вимоги скаржника у справі № 914/2534/16 про визнання правочину, оформленого актами приймання-передачі виконаних робіт недійсними будуть задоволені судом, і, рішення у цій справі набере законної сили, скаржник, не позбавлений буде права за своїм волевиявленням звернутися з вимогою до суду про перегляд рішення у справі № 914/1585/16 за нововиявленими обставинами у порядку та у спосіб визначений Розділом ХІІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "50х50" до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Рішенням господарського суду Львівської області (судді Ділай У.І., Мазовіта А.Б., Мороз Н.В.) 06.09.2016 року у справі № 914/1585/16 позовні вимоги задоволено частково (пункт перший резолютивної частини рішення). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "50х50" (81600, Львівська область, м. Миколаїв, вул. Болоня, 22, ідентифікаційний код 32991624) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 324940,00 грн. основного боргу, 11372,90 грн. інфляційних втрат, 1495,61грн. 3% річних та 5067,грн. судового збору (пункт другий резолютивної частини рішення). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (пункт третій резолютивної частини рішення)(том ІІ, а.с. 90, 91-98).

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Львівської області від 06.09.2016 р. по справі № 914/1585/16 апелянт/відповідач (Товариство з обмеженою відповідальністю "50х50") звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том ІІ, а.с. 106-108), просить рішення Господарського суду Львівської області від 06.09.2016 р. у справі № 914/1585/16 скасувати (п. 1 прохальної частини апеляційної скарги), прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково в частині визнаної суми заборгованості в розмірі 74020,00 грн., 3% річних в розмірі 341,00 грн. і інфляційні втрати в розмірі 2590,70 грн. (п. 2 прохальної частини апеляційної скарги).

Апеляційну скаргу апелянт/відповідач обґрунтовує тим, що місцевий господарський суд при постановленні рішення неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, відтак вважає, що оспорювань рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт/відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що дійсно, між ТзОВ "50х50" та ФОП ОСОБА_2 було укладено Договір перевезення № Т-5, за яким перевізник зобов'язувався виконати для замовника перевезення вантажів, а замовник зобов'язувався сплатити перевізнику за перевезення обумовлену платню, відповідно до умов передбачених частиною 2 розділу 3 Договору, за актами № 14 від 30.09.2015 р., № 20 від 31.10.2015 р., № 21 від 31.10.2015 р., № 18 від 30.11.2015 р. № 18 від 31.12.2015 р., із урахуванням приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, останній строк виконання щодо оплати за надані послуги є відповідно: 07.10.2015 р., 07.11.2015 р., 07.12.2015 р. та 07.01.2016 р., відповідач довідався про своє порушене право наступного дня після закінчення семиденного строку наданого законодавцем для оплати: 08.10.2015 р., 08.11.2015 р., 08.12.2015 р. та 08.01.2016 р., при цьому апелянт вважає висновок місцевого суду про незастосування до даних правовідносин статті 692 та статті 530 ЦК України вважає помилковим.

З урахуванням ст. 530 ЦК України вважає помилковим висновок суду, що вимога на оплату була подана із надісланням відповідачу претензії.

Скаржник стверджує, що місцевий господарський суд, безпідставно, не застосував до спірних правовідносин наслідки спливу шестимісячного строку позовної давності за заявою відповідача передбаченого ч. 5 ст. 315 ГК України за Актами приймання-виконання робіт № 14, 20, 21, 18 від 30.11.2015 р., який сплинув 08 квітня 2016 р., 08.05.2016 р. та 08.06.2016 р. відповідно.

Крім того, скаржник вважає, що місцевий суд зобов'язаний був дослідити кожен факт виконання робіт окремо, і по кожному окремо фактом розраховувати інфляційні втрати та 3% річних, а не сукупно за всіма актами виконаних робіт з урахуванням при цьому строків позовної давності кожного конкретного акту виконання робіт, а не з моменту вручення відповідачу претензії.

Колегією суддів встановлено, що апелянт/відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "50х50" є юридичною особою, місцезнаходження юридичної особи: п. і. 81600, Львівська обл., Миколаївський район, м. Миколаїв, вул. Болоня, 22, юридичній особі присвоєно ідентифікаційний код № 32991624, номер свідоцтва платника ПДВ: 100161805, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань виданого станом на 11.07.2016 р. (том ІІ, а.с. 68-74).

Позивач: ОСОБА_2 є Суб'єктом підприємницької діяльності - приватним підприємцем, йому присвоєно ІПН НОМЕР_1, свідоцтво платника НОМЕР_3, місце знаходження приватного підприємця ОСОБА_2 - АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою вх. № 1658 від 08.06.2016 р. (том І, а.с. 5-6), яку разом із доданими до неї документами, надіслав по-пошті - 05.06.2016 р. (том І. а.с. 23), просить стягнути з відповідача на свою користь 324940,00 грн. боргу, 3% річних у розмірі 1496,00 грн., 11372,90 грн. - інфляційних втрат та судові витрати.

З матеріалів даної справи вбачається, не заперечується ні позивачем, ні апелянтом в апеляційній скарзі (абзац четвертий зверху на першій (титульній) сторінці описової частини апеляційної скарги)(том ІІ, а.с. 106) та встановлено місцевим господарським судом, що 02.15.2015 р. між ФОП ОСОБА_2 (Позивач - по справі, Перевізник - за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "50х50" (Відповідач - по справі, Замовник - за договором) було укладено Договір перевезення №Т-5 (далі за текстом - Договір)(том І. а.с. 14).

Зазначений вище правочин укладено сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписано уповноваженими представниками двох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст.181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України, в силу статті 204 ЦК України є правомірним правочином, оскільки зворотнього перед судом сторонами, зокрема, апелянтом не доведено належними і допустимими доказами.

Відповідно до розділу 1. Договору, перевізник зобов'язувався виконати для замовника перевезення вантажів, а замовник зобов'язувався сплатити перевізнику за перевезення обумовлену платню.

Розділом 2 зазначеного Договору сторони передбачили «Умови та строки поставки».

Так перевізник зобов'язувався виділяти, а замовник приймати автотранспорт для перевезення вантажів, згідно поданих заявок.

Перевізник зобов'язувався: - забезпечити в місця завантаження технічно справні автомобілі, придатні для перевезення вантажів; - нести відповідальність за збереження в дорозі вантажів, що перевозяться; - доставити вантаж в місце призначення і передати вантажоотримувачу. В свою чергу, Замовник, зобов'язувався: забезпечувати під'їзні шляхи до місць навантаження-розвантаження вантажів, а також площадки в справному стані, які дозволяють безпечне маневрування автомобілів.

У розділі 3 Договору передбачено «Умови розрахунків», а саме: Вартість перевезення - згідно акту виконаних робіт.

За авто послуги здійснюється замовником після надання послуг та поданих перевізником рахунків та підтверджуючих документів.

Замовник має право проводити авансові платежі.

У розділі 4 Договору сторони передбачили відповідальність сторін, згідно чинного законодавства України.

Вирішення суперечок визначено сторонами за цим Договором у розділі 5.

Так, у першому реченні розділу 5 Договору сторони передбачили, що всі суперечки і розбіжності, що можуть виникати з приводу даного договору, або у зв'язку з ним, вирішуються шляхом переговорів між сторонами. У випадку неможливості врегулювання їх шляхом переговорів, вони підлягають вирішенню в Господарському суді за місцем знаходження відповідача у відповідності з чинним законодавством України.

У розділі 6 Договору сторони передбачили «Інші умови», зокрема, що зазначений Договір укладено на термін з 02.01.2015 р. до 31.12.2015 р. та, що Договір буде продовжений на такий же термін якщо жодна із сторін після закінчення його дії не ініціювала його розірвання.

Надавши правову оцінку умовам вищезазначеного Договору перевезення, колегія суддів приходить до висновку, що за своїми основними та другорядними (не основними) ознаками Договір перевезення № Т-5 від 02 січня 2015 року є договором транспортного експедирування, не зважаючи на найменування цього правочину сторонами «Договором перевезення».

У статті 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» від 01.07.2004р. № 1955-ІУ (із змінами і доповненнями, чинними на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що:

транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів;

транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів;

експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування;

клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, враховуючи плату експедитору;

перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов'язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником;

учасники транспортно-експедиторської діяльності - клієнти, перевізники, експедитори, транспортні агенти, порти, залізничні станції, митні брокери та інші особи, що виконують роботи (надають послуги) при перевезенні вантажів.

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають при транспортному експедируванні вантажів усіма видами транспорту, крім трубопровідного (стаття 2 Закону).

Відповідно до статті 316 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Аналогічні приписи містить ст. 929 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), а частиною 2 зазначеної статті визначено, що Положення Глави 65 ЦК України поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Правовідносини сторін згідно ст. 316 ГК України, ст. 929 ЦК України та самого Договору перевезення № Т-5 від 02 січня 2015 року полягають в організації перевезення та наданні послуг, пов'язаних з перевезенням на відміну від правовідносин саме перевезення.

Слід зазначити, що умови транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом, іншими нормативними правовими актами (ч. 3 ст. 929 ЦК України).

Як випливає з умов Договору перевезення № Т-5 від 02 січня 2015 року Позивач є Перевізником, а Товариство з обмеженою відповідальністю "50х50" (Відповідач/апелянт) - Замовником (том І, а.с. 14).

Зазначений Договір перевезення № Т-5 є двостороннім (Перевізник, Замовник) та регулює взаємини сторін при виконанні перевізником по плануванню, організації перевезень і транспортно-експедиторському обслуговуванню вантажів з перевезення вантажу по території України, а також при розрахунках за виконані послуги.

Частинами 1, 2 статті 929 ЦК України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Положення Глави 65 ЦК України поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Організація безпосередньо самих перевезень вантажів за договором транспортного експедирування регулюється нормативно-правовими актами України перевезення вантажів.

За договором перевезення вантажу (ст. 909 ЦК України) одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довіреній їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Слід зазначити, що основною особливістю та відмінністю договору перевезення від договору транспортного експедирування та інших правочинів є те, що він є трьохстороннім договором (Відправник, Перевізник, Одержувач) (постанова Вищого господарського суду України від 24.02.2010 р. у справі № 11/237).

Договір транспортного експедирування, правовідносини за яким регулюються статтею 316 ГК України та статтями Глави 65 ЦК України та договір перевезення вантажів, правовідносини за яким регулюються статтями Глави 64 ЦК України є суть різними договорами як за предметом, так і за істотними умовами цих правочинів, регулюються різними нормами чинного законодавства, відтак спеціальні строки позовної давності визначені статтею 925 ЦК України та п. 6 ч. 2 ст. 258 ЦК України та стосуються саме перевезення вантажу на правовідносини, що випливають із договору транспортного експедирування, які полягають в організації перевезення та наданні інших послуг, пов'язаних з перевезенням, не поширюються.

Вказана правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 24.02.2010 р. № 11/237, від 22 листопада 2011 р. № 5015/1094/11, від 17 квітня 2012 р. у справі № 1/93/5022-1253/2011.

Апелянт/відповідач в апеляційній скарзі, неодноразово, посилається на те, що місцевим судом не враховано, що позивачем подано позов до суду із пропуском шестимісячного строку встановленого ч. 5 ст. 315 ГК України.

Частиною 5 ст. 315 ГК України передбачено, що для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як встановлено колегією суду, в нашому випадку, спір виник між Перевізником та Замовником за двостороннім договором транспортного експедирування, а не між Вантажовідправником, Вантажоодержувачем та Перевізником, що є обов'язковим за договором перевезення, відтак посилання апелянта/відповідача в апеляційній скарзі на те, що місцевим судом не враховано пропуску позивачем строків визначених ч. 5 ст. 315 ГК України є безпідставним.

На правовідносини, які виникли між Перевізником та Замовником за Договором перевезення № Т-5 від 02 січня 2015 року поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга скаржника в частині, що стосується пропуску позивачем шестимісячного строку позовної давності встановленої ч. 5 ст. 315 ГК України є необґрунтованою, а висновок місцевого господарського суду про те, що «Таким чином, у позивача виникло право вимоги від дня пред'явлення вимоги, а відтак позовна давність не пропущена» - правомірним.

Як зазначено вище у цій постанові, 02.15.2015 р. між позивачем та відповідачем укладено Договір перевезення № Т-5, відповідно до якого, позивач зобов'язується виконати для відповідача перевезення вантажів, а відповідач зобов'язується сплатити позивачу за перевезення обумовлену платню, згідно поданих заявок.

У розділі 3 договору сторони узгодили, що вартість перевезення - згідно акту виконаних робіт. Оплата за авто послуги здійснюються відповідачем після надання послуг та поданих позивачем рахунків та підтверджуючих документів.

На виконання умов спірного Договору позивач надав відповідачу послуги транспортного експедирування з перевезення вантажів на загальну суму 376620, грн., що підтверджується Товарно-транспортними накладними (ТТН): № 22.1. від 29.12.2015 р., № 20.1. від 24.12.2015 р., № 19 від 23.12.2015 р., № 17 від 21.12.2015 р., № 15 від 18.12.2015 р., № 13.1 від 16.12.2015 р., № 12 від 15.12.2015 р., № 10 від 11.12.2015 р., № 9 від 10.12.2015 р., №№ 8.1., 8 від 09.12.2015 р., № 4 від 04.12.2015 р., № 2 від 02.12.2015 р., № 23 від 30.11.2015 р., № 18 від 23.11.2015 р., №№ 16.2., 16 від 19.11.2015 р., № 11.1. від 13.11.2015 р., № 10 від 12.11.2015 р., № 7 від 09.11.2015 р., № 4.1. від 05.11.2015 р., № 2 від 03.11.2015 р., № 20 від 30.09.2015 р., №№ 19.1., 19.2. від 29.09.2015 р., №№ 18.2., 18.1. від 28.09.2015 р., №№ 17.1., 17 від 25.09.2015 р., № 16.1. від 24.09.2015 р., №№ 15, 15.1. від 23.09.2015 р.,№ 14.1. від 22.09.2015 р., № 13 від 19.09.2015 р., № 10.1. від 15.09.2015 р., № 9 від 14.09.2015 р., № 7.1. від 09.09.2015 р., № 10.2. від 15.09.2015 р., № 6 від 08.09.2015 р., № 4.1. від 04.09.2015 р., № 2 від 02.09.2015 р., № 1.1. від 01.09.2015 р., № 23 від 31.10.2015 р., №№ 22.1., 22.2 від 30.10.2015 р., № 21 від 29.10.2015 р., №№ 20.1., 20 від 28.10.2015 р., № 19.1. від 27.10.2015 р., №№ 18.1., 18.2. від 26.10.2015 р., №№ 17.1., 17 від 24.10.2015 р., № 16.1. від 23.10.2015 р., №№ 16.1., 16.2. від 22.10.2015 р., № 15 від 21.10.2015 р., №№ 14.1., 14, 14.2. від 20.10.2015 р., № 13.1. від 19.10.2015 р., № 12 від 17.10.2015 р., № 10 від 15.10.2015 р., №№ 9.2., 9.1. від 13.10.2015 р., № 8.1. від 12.10.2015 р., № 7 від 09.10.2015 р., №№ 6, 6.1. від 08.09.2015 р., № 5 від 06.10.2015 р., № 3 від 03.10.2015 р., № 2.1. від 02.10.2015 р., № 1.1. від 01.10.2015 р. (том І. а.с. 33-105), які долучені до матеріалів справи, та підписані вантажоодержувачами без будь-яких застережень; копіями рахунків (том І, а.с. 148-151) та Актами приймання - здачі виконаних робіт: № 14 від 30.09.2015 р., № 20 від 31.10.2015 р., № 21 від 31.10.2015 р., № 18 від 30.11.2015 р., № 18 від 31.12.2015 р. (том І, а.с. 15-19), які підписані і скріплені печатками сторін за Договором без будь-яких зауважень.

Відповідач/апелянт свої зобов'язання за Договором з оплати послуг за перевезення позивачем вантажів автомобільним транспортом виконав частково, в сумі 51 680,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1253 від 17.12.2015 р. на суму 11680,00 грн., платіжним дорученням № 1267 від 30.12.2015 р. на суму 20000,00 грн., та платіжним дорученням № 1288 від 30.12.2015 р. на суму 20000,00 грн. (том І, а.с. 20-22).

На дату подання позову до місцевого суду - 05.06.2016 р. (том І. а.с. 23) у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 324940,00 грн. (376620, грн. - 51680,00 грн.).

В порядку досудового врегулювання спору позивач направляв відповідачу претензію від 31.03.2016 р. з вимогою в семиденний термін перерахувати на рахунок позивача кошти у розмірі 324940,00 грн., однак, остання залишена без відповіді та задоволення.

Відтак, позивач звернувся до господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 324940,00 грн., 11372,90 грн. інфляційних втрат, 1496,00 грн. 3% річних.

Як вбачається з матеріалів даної справи, у суді першої інстанції, апелянт/відповідач заперечував проти позовних вимог (том І, а.с. 108-111), зазначав, що заборгованість, яку він має перед позивачем виникла в період правовідносин, які існували між сторонами по теперішній час, оскільки ТзОВ "50x50" знаходиться у скрутному фінансовому становищі, має значну непогашену дебіторську заборгованість, а також понесло значні судові витрати у справі, яку розглядав Львівський окружний адміністративний суд за позовом товариства до Миколаївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області; а також, що позивач прострочив свої позовні вимоги за Актами №№ 14, 20, 21 і 18 приймання - виконання робіт в зв'язку із спливомстроку позовної давності, відповідно до положень ч. 5 ст. 315 ГК України, вказавши, що перебіг строку давності за Актами № 14, 29, 21, 18, приймання-виконання робіт настав відповідно: 01 жовтня 2015 року; 01 листопада 2015 року; 01 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року. Відтак, просив місцевий суд у відзиві на позовну заяву (том І, а.с. 108-111) застосувати строк позовної давності за вказаними актами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у суді першої інстанції, відповідач визнав суму заборгованості в розмірі 74002,00 грн. за актом № 18 приймання-здачі виконаних робіт від 31.12.2015 р., а також нараховані 3% в розмірі 341,00 грн. й інфляційні втрати у розмірі 2590,70 грн. При цьому, зазначив, що оскільки товариство на даний час знаходиться в скрутному фінансовому становищі, та не має можливості здійснити оплату одноразово всієї визнаної заборгованості та нарахованих 3% річних і інфляційних, тому просить суд розстрочити виконання винесеного рішення на 5 місяців.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали Договір перевезення № Т-5 від 02.15.2015 р., який за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування, у зв'язку із чим набули взаємних прав і обов'язків.

Частинами 1, 2 статті 929 ЦК України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Положення Глави 65 ЦК України поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Організація безпосередньо самих перевезень вантажів за договором транспортного експедирування регулюється нормативно-правовими актами України перевезення вантажів.

Згідно із положеннями частин першої та третьої статті 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Виходячи із приписів ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу, ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України, укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Пунктом 45 Статуту автомобільного транспорту Української РСР, який затвердженого постановою РМ Української РСР від 27.06.69р. № 401 (з наступними змінами і доповненнями) передбачено, що за договором перевезення вантажу автотранспортне підприємство або організація зобов'язуються доставити ввірений їм вантажовідправником вантаж до пункту призначення і видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Пунктом 47 Статуту автомобільного транспорту Української РСР, передбачено, що вантажовідправник повинен подати автотранспортному підприємству або організації на вантажі товарного характеру, що пред'являються до перевезення, товарно-транспортні накладні, а на вантажі нетоварного характеру … акти заміру (зважування).

Товарно-транспортна накладна є єдиним документом для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника, оприбуткування їх у вантажоодержувача, а також для складського, оперативного та бухгалтерського обліку.

Вантажовідправник і вантажоодержувач несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей вказаних у товарно-транспортних документах.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, договору на перевезення, порушення норм перевезення вантажу - не встановлено, як і не встановлено не отримання вантажу належним вантажоодержувачем, вказаного в Товарно-транспортних накладних (ТТН): № 22.1. від 29.12.2015 р., № 20.1. від 24.12.2015 р., № 19 від 23.12.2015 р., № 17 від 21.12.2015 р., № 15 від 18.12.2015 р., № 13.1 від 16.12.2015 р., № 12 від 15.12.2015 р., № 10 від 11.12.2015 р., № 9 від 10.12.2015 р., №№ 8.1., 8 від 09.12.2015 р., № 4 від 04.12.2015 р., № 2 від 02.12.2015 р., № 23 від 30.11.2015 р., № 18 від 23.11.2015 р., №№ 16.2., 16 від 19.11.2015 р., № 11.1. від 13.11.2015 р., № 10 від 12.11.2015 р., № 7 від 09.11.2015 р., № 4.1. від 05.11.2015 р., № 2 від 03.11.2015 р., № 20 від 30.09.2015 р., №№ 19.1., 19.2. від 29.09.2015 р., №№ 18.2., 18.1. від 28.09.2015 р., №№ 17.1., 17 від 25.09.2015 р., № 16.1. від 24.09.2015 р., №№ 15, 15.1. від 23.09.2015 р.,№ 14.1. від 22.09.2015 р., № 13 від 19.09.2015 р., № 10.1. від 15.09.2015 р., № 9 від 14.09.2015 р., № 7.1. від 09.09.2015 р., № 10.2. від 15.09.2015 р., № 6 від 08.09.2015 р., № 4.1. від 04.09.2015 р., № 2 від 02.09.2015 р., № 1.1. від 01.09.2015 р., № 23 від 31.10.2015 р., №№ 22.1., 22.2 від 30.10.2015 р., № 21 від 29.10.2015 р., №№ 20.1., 20 від 28.10.2015 р., № 19.1. від 27.10.2015 р., №№ 18.1., 18.2. від 26.10.2015 р., №№ 17.1., 17 від 24.10.2015 р., № 16.1. від 23.10.2015 р., №№ 16.1., 16.2. від 22.10.2015 р., № 15 від 21.10.2015 р., №№ 14.1., 14, 14.2. від 20.10.2015 р., № 13.1. від 19.10.2015 р., № 12 від 17.10.2015 р., № 10 від 15.10.2015 р., №№ 9.2., 9.1. від 13.10.2015 р., № 8.1. від 12.10.2015 р., № 7 від 09.10.2015 р., №№ 6, 6.1. від 08.09.2015 р., № 5 від 06.10.2015 р., № 3 від 03.10.2015 р., № 2.1. від 02.10.2015 р., № 1.1. від 01.10.2015 р. (том І. а.с. 33-105), які підписані вантажоодержувачами без будь-яких застережень.

Отже, позивач свої зобов'язання за Договором № Т-5 від 02.15.2015 р. виконав повністю, що підтверджується, крім Товарно-транспортних накладних (ТТН)(том І, а.с. 33-105), копіями рахунків (том І, а.с. 148-151), Актами приймання - здачі виконаних робіт (том І, а.с. 15-19), які долучені до матеріалів справи. При цьому, неоплаченими відповідачем позивачу є надані послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом в сумі 324940,00 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 31.12.2015 р. (том І, а.с. 9), підписаний уповноваженою посадовою особою боржника разом з кредитором.

Щодо посилань відповідача/апелянта на те, що зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події, суд зазначає наступне.

В силу приписів статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Подія є явищем об'єктивної реальності, яке відбувається незалежно від волі людини та її суб'єктивної поведінки, на відміну від дій, під якими розуміють обставини, що виникають за волею людини, тобто вольові акти, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як зазначалося вище, згідно умов Договору оплата за надані послуги здійснюється замовником після надання послуг та поданих перевізником рахунків та підтверджуючих рахунків.

З огляду на вказану редакцію умов Договору щодо оплати, факт надання послуг та надання відповідних документів не є подією, оскільки виникнення таких обставин залежать від волі перевізника і які, могли б і не настати (відмова перевізника від перевезення, ненадання перевізником документів, які підтверджують факт перевезення, тощо).

Безпідставним також є посилання апелянта/відповідача на судову практику щодо застосування ст. 692 ЦК України, оскільки вказана норма є спеціальною і поширює свою дію лише на правовідносини, пов'язані з купівлею-продажем товару, або на правовідносини, до яких згідно з чинним законодавством застосовуються положення про купівлю-продаж (правова позиція в цій частині викладена у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 01 липня 2014 р. у справі № 11/5026/1925/2012), відтак не може бути застосована до зобов'язань з перевезення вантажу в силу специфіки таких зобов'язань.

В свою чергу, до правовідносин купівлі-продажу не можуть бути застосовані загальні положення ст. 530 ЦК України, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з таких правовідносин, чітко визначений спеціальною нормою права, а саме ст. 692 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2014 р. у справі № 3-121гс14).

Таким чином, надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом та надання замовнику документів щодо перевезення, не стверджує того факту, що у замовника виник обов'язок негайно сплатити вартість послуг з перевезення після виникнення таких обставин та, що з цього моменту розпочався перебіг позовної давності.

Як зазначено вище у цій постанові, стосовно покликань апелянта/відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення боргу згідно актів приймання-здачі виконаних робіт за жовтень-грудень 2015 року, слід зазначити наступне.

На правовідносини, які виникли між Перевізником та Замовником за Договором перевезення № Т-5 від 02 січня 2015 року, який за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування, поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а не приписи визначені ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України, згідно яких, для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк, як стверджує апелянт.

Як встановлено місцевим судом, умовами Договору перевезення № Т-5 від 02 січня 2015 року строк виконання відповідачем обов'язку не встановлений.

Претензія позивача б/н з зазначенням дати « 31.03.2016 р.» з вимогою оплатити суму основного боргу 324940,00 грн. в семиденний термін (том І, а.с. 11, 106), була направлена позивачем відповідачу по-пошті - 31.03.2016 р., що підтверджується Описом вкладення до цінного листа (Ф.107) з відтиском поштового штампу від 31.03.2016 р., фіскальним чеком від 31.03.2016 р. (том І, а.с. 107) та була отримана відповідачем - 01.04.2016 р., рекомендованою поштою за штрихкодовим ідентифікатором: 89, що підтверджується довідкою про «Результати пошуку» пересилання поштових відправлень Укрпошта (том ІІ, а.с. 7).

Відповідно до п. 61 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і поставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв'язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Враховуючи те, що позивачем до матеріалів справи додано опис вкладення встановленої форми, на якому працівник поштового зв'язку розписався, з проставленням календарного штемпеля і зазначенням правильної адреси відповідача і найменування вкладення - претензія позивача з вимогою про оплату заборгованості, такий документ може вважатись належним доказом направлення цієї претензії відповідачу.

Разом з тим, фіскальний чек від 31.03.2016 р. (том І, а.с. 107), як розрахунковий документ, виданий позивачу відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» встановленої форми та змісту, підтверджує факт надання послуг поштового зв'язку, та належним і допустимим доказом направлення стороні поштового відправлення.

Позовна заява відправлена позивачем до місцевого господарського суду по-пошті - 05.06.2016 р., що підтверджується відтиском поштового штампу на конверті (том І, а.с. 23).

Зі змісту вищезазначеної претензії вбачається, що позивач звертався до відповідача з вимогою оплатити суму основного боргу в семиденний термін за надані ним послуги з перевезення вантажів за Договором перевезення № Т-5 від 02 січня 2015 р. протягом березня - грудня 2015 р., які проводились згідно з товарно-транспортних накладних, актів приймання-здачі виконаних робіт, підписаних ТзОВ « 50х50» і не оплачених на суму 324940,00 грн. та, що вказана заборгованість підтверджується підписаними сторонами актом звірки взаєморозрахунків. При цьому, позивач зазначив у вказаній претензії рахунок на який відповідач повинен перерахувати кошти у строк визначений у претензії.

Отже, в даному випадку претензія за своєю правовою природою є вимогою про оплату коштів за надані послуги з перевезення вантажів у спірний період.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Статтею 530 ЦК України не передбачено спеціальної форми для вимоги, відтак надсилання позивачем відповідачу/апелянту претензії від 31.03.2016 р., як зазначено вище у цій постанові, є по суті вимогою для оплати в семиденний термін за надані ним послуги з перевезення вантажів за договором перевезення № Т-5 від 02 січня 2015 р.

Таким чином, у позивача виникло право вимоги від дня пред'явлення вимоги, а відтак позовна давність не пропущена.

Місцевий господарський суд правомірно не взяв до уваги заперечення відповідача/апелянта щодо відсутності коштів на оплату наданих послуг перевезення та наявність значної дебіторської заборгованості судом не приймаються до уваги, зважаючи на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання відповідачем не подано.

Апелянт/відповідач своїх зобов'язань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором, згідно із яким заборгованість відповідача перед позивачем становить 324940,00 грн., яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Позивач у позовній заяві також просив суд стягнути з відповідача на свою користь 1496,00 грн. - 3% річних та 11372,90 грн. - інфляційних втрат, розрахованих відповідно до ст. 625 ЦК України.

Місцевий господарський суд, перевірив поданий позивачем розрахунок позовних вимог, підстави та правильність нарахування суми інфляційних втрат та 3% річних, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, та встановив, що позивач провів нарахування за період 08.04.2016 р. по 03.06.2016 р., який є помилковим.

Згідно із матеріалами справи, право вимоги у позивача виникло після скерування відповідачу претензії від 31.03.2016 р., яка була отримана останнім - 01.04.2016р. (відповідно до відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Укрпошти).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що оскільки спірним договором строк виконання відповідачем обов'язку не встановлений, відтак, відповідно до положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, нарахування 3% річних та інфляційних втрат слід проводити у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, з урахуванням ст. 253 ЦК України, семиденний строк обчислюється з наступного дня від дати отримання претензії, тобто з 02.04.2016 р., останнім днем для оплати суми боргу є 08.04.2016 р. до 24 год. 00 хв., відтак початком перебігу строку для нарахування 3% річних є 09.04.2016 р., а не 08.04.2016 р. як вказав позивач, та включно по 03.06.2016 р., що складає 56 днів прострочення (22 дні квітня 2016 р. + 31 день травня 2016 р. + 3 дні червня

Колегією суддів теж самостійно здійснено перерахунок суми 3% річних, відповідно до якого до стягнення з відповідача підлягає 1495,61 грн. - 3% річних, виходячи з розрахунку: (324940,00 грн. боргу * 3% річних * 56 днів прострочення /365 = 1495, 61 грн. - 3% річних). З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що до задоволення в цій частині вимог підлягає сума 1495,61 грн. - 3% річних. В решті позовних вимог в цій частині місцевий суд правомірно відмовив.

Колегією суддів також перевірено правомірність вимоги позивача в частині стягнення 11372,90 грн. інфляційних втрат, з 08.04.2016 р. по 03.06.2016 р. включно, та приходить до висновку, що право на нарахування інфляційних втрат виникло у позивача 09.04.2016 р. по 03.06.2016 р. включно, в середньому за місяць, з урахуванням індексу інфляції 103,5% за квітень 2016 р., при цьому, судом взято до уваги, що сума боргу, яка мала бути сплачена з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, відтак заборгованість на момент її виникнення в сумі 324940,00 грн. * 103,5% індекс інфляції за період прострочення = 336312,90 грн. - 324940,00 грн. боргу, розмір інфляційних втрат складає 11372,90 грн.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 11372,90 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Інші твердження апелянта/відповідача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Згідно п. 4 частини третьої статті 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Ст. 34 ГПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, дослідивши всі обставини, що мають фактичне значення для вирішення даного спору, колегія суддів приходить до висновку, рішення Господарського суду Львівської області від 06.09.2016 р. у справі № 914/1585/16 - залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 44, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 06.09.2016 року у справі № 914/1585/16 - залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.

26.10.2016 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано 28.10.2016 р.