ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2016 р. Справа № 16/271

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М., суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

стягувача ОСОБА_1, дов. №13 від 03.03.2016 року.

боржника - не зявився

ВДВС не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№2650 П/1-8) на ухвалу господарського суду Полтавської області від 06 вересня 2016 року у справі №16/271

за позовом Державного підприємства "38 Відділ інженерно-технічних частин", м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область

до Державного підприємства "Укртранснафтопродукт", м. Київ

за участю Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві

про стягнення 667 649,96 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ДП "38 Відділ інженерно-технічних частин", в 2006 році звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом, в якому просив стягнути з ДП "Кременчуцьке управління магістральних нафтопродуктопроводів" (правонаступник ДП "Укртранснафтопродукт") 667649,96 грн., з яких: 598925,10 грн. основного боргу по договору №46 від 05.08.2005 р., 50 757,11 грн. пені, 17 967,75 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.11.2006 р. у справі №16/271 позов задоволено частково. Стягнуто з ДП "Кременчуцьке управління магістральних нафтопродуктопроводів" на користь ДП "38 Відділ інженерно-технічних частин" 598 925,10 грн. заборгованості, 1332,65 грн. пені, 10180,56 грн. 3% річних. В решті позову відмовлено.

На виконання рішення суду господарським судом Полтавської області 04.12.2006 р. видано відповідний наказ.

В липні 2016 року ДП "Укртранснафтопродукт" звернулось до господарського суду Полтавської області зі скаргою, в якій просив:

- визнати поважними причини пропуску строку для подання скарги на дії ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві та відновити його;

- зупинити стягнення на підставі наказу господарського суду Полтавської області від 04.12.2006 р. у справі №16/271 до розгляду скарги;

- визнати неправомірними дії ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві щодо винесення постанови від 28.08.2015 р. про відкриття виконавчого провадження у ВП№48561197;

- визнати неправомірними дії ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві щодо винесення постанови від 10.06.2016 р. у ВП №48561197 про арешт коштів боржника;

- визнати неправомірними дії ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві щодо винесення постанови від 10.06.2016 р. у ВП №48561197 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- скасувати постанову державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві ОСОБА_2 від 28.08.2015 р. про відкриття виконавчого провадження у ВП №48561197;

- скасувати постанову державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві ОСОБА_2 від 10.06.2016 р. у ВП №48561197 про арешт коштів боржника;

- скасувати постанову державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві ОСОБА_2 від 10.06.2016 р. у ВП №48561197 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- зняти арешт з грошових коштів ДП "Укртранснафтопродукт";

- зняти арешт з усього майна ДП "Укртранснафтопродукт";

- допустити негайне виконання рішення суду.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.09.2016 р. у справі №16/271 (суддя Тимощенко О.М.) клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення зі скаргою в частині визнання неправомірними дій ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві щодо винесення постанови від 28.08.2015 р. про відкриття виконавчого провадження у ВП №48561197 та скасування постанови державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві ОСОБА_2 від 28.08.2015 р. про відкриття виконавчого провадження у ВП №48561197, задоволено. Відмовлено у задоволенні скарги ДП "Укртранснафтопродукт".

Боржник - Державне підприємство "Укртранснафтопродукт" з ухвалою господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що ухвалу прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при невірному та неповному дослідженні доказів і встановленню фактичних обставин справи. Просить задовольнити вимоги, викладені у скарзі ДП "Укртранснафтопродукт".

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що постановою про арешт коштів боржника від 10.06.2016 ВП №48561197 накладено арешт в тому числі і на рахунок № 2 в гривні, який призначений для обліку коштів соціального страхуванні в національній валюті, що й позбавило можливості підприємством здійснити виплати по листам не працездатності та є порушенням вимог статті 2 статті 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Також вказує на те, що матеріали виконавчого провадження передавалися від ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві до Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції та поверталися останнім знову на адресу ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві.

При цьому, при передачі було порушено порядок передачі матеріалів виконавчого провадження від одного державного виконавця до іншого у встановлений статтею 20 Закону України "Про виконавче провадження" та наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5.

Крім того, звертає увагу на те, що в оскаржуваній ухвалі викладено лише доводи та докази сторони, на користь якої прийнято ухвалу, що є порушенням вимог статті 4-2 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.10.2016 року апеляційну скаргу боржника було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 20.10.2016 року на 11:30 год.

Представник стягувача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники боржника та ВДВС у судове засідання не зявились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце його проведення, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення №614 та №614 про вручення їм копій ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Крім того, 17.10.2016 року від боржника на адресу апеляційного господарського суду надійшло клопотання (вх.№10498) про розгляд справи без участі його представника.

А тому колегія суддів розглядає апеляційну скаргу за відсутності представників боржника та ВДВС за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи боржника, заслухавши усні пояснення представника стягувача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали, боржник в обґрунтування скарги на дії ВДВС, посилається на таке:

- відповідно до частини 1 етапі 22 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон), виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Разом з тим, як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.08.2015 (ВП № 48561197), документ про примусове виконання поданий 27.08.2015 року, тобто, після закінчення строку, визначеного статтею 22 Закону;

- державним виконавцем було накладено арешт на кошти боржника на загальну суму 121332138 грн., що значно перевищує межі загальної суми стягнення, що є порушенням пункту 3 статті 57 Закону України "Про виконавче провадження";

- постановою від 10.06.2016 р. про арешт коштів боржника, державним виконавцем накладено арешт на кошти боржника у тому числі й на рахунках, відкритих у банківських установах, з яких виплачується заробітна плата та інші платежі, пов'язані з трудовими відносинами, та відповідні відрахування до державного бюджету: 320478АБ "Укргазбанк" 2Т4АН; 320478АБ "Укргазбанк" 211АН, що є порушенням вимог законодавства. Частиною 2 статті 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" встановлено, що страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

Вказані обставини, на думку боржника, свідчать про наявність порушення з боку органу ВДВС та є підставою для задоволення його скарги на дії ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні скарги боржника на дії ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві, виходив з того, що праву стягувача на повторне пред'явлення виконавчого документа до виконання кореспондує обов'язок органу ДВС щодо належного виконання зазначеної нормативно визначеної процедури, в результаті якої судовий наказ дійсно повертається стягувачу. і саме цей факт є підставою для встановлення нового строку пред'явлення виконавчого документа до виконання після його переривання.

Таким чином, початок перебігу нового строку пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання, розпочав свій перебіг з дати прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа. Отже, наказ суду у справі №16/271 від 04.12.2006 року був пред'явлений до виконання своєчасно, а строки пред'явлення виконавчого документа до виконання було перервано поверненням виконавчого документа стягувачу.

Також господарський зазначив, що постановами про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.06.2016 року арешт накладено в межах суми стягнення 606660,69 гри. (а не на суму 1213321.38 грн. як помилково вказує боржник у скарзі), про що і вказано у самих постановах.

Крім того, суд першої інстанції, вказував на те, що Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" відповідно до Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади

загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у звязку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я, тоді як дії державного виконавця врегульовано законом України "Про виконавче провадження". Крім того, у частини 2 статті 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", на яку посилається відповідач, йде мова про використання коштів страхувальником, яким в даному випадку є відповідач, а не державний виконавець.

Окрім цього, господарський суд першої інстанції посилався на те, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист, разом з цим судове рішення у даній справі прийняте ще у 2006 році та залишається невиконаним майже 10 років і подальше зволікання із його виконанням суперечитиме положенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Україною згідно із Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 року.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення скарги боржника на дії ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого господарського суду, зважаючи на таке.

Як вбачається з матеріалів справи. 12.04.2007 року ДП "38 ВІТЧ" пред'явило наказ господарського суду Полтавської області у справі №16/271 від 04.12.2006 року до виконання. Ухвалою господарського суду Полтавської області від 08.07.2008 року було задоволено заяву ДП "38 ВІТЧ" про заміну сторони правонаступником - замінено відповідача ДП "Кременчуцьке управління магістральних нафтопродуктопроводів" на ДП "Укртранснафтопродукт".

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 21.04.2009 року задоволено скаргу ДП "38 ВІТЧ" щодо повернення виконавчого документа стягувану та зобов'язано ВДВС Автозаводського РУЮ ОСОБА_3 повернути ДП "38 ВІТЧ" наказ господарського суду Полтавської області від 21.11.2006 року у справі №16/271 па підставі п.2 ст.40 Закону України "Про виконавче провадження".

Державним виконавцем 22.05.2009 р. було винесено постанову повернення виконавчого документу стягувану. ДП "38 ВІТЧ" пред'явило наказ господарського суду Полтавської області у справі №16/271 від 04.12.2006 року до виконання до ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві (за місцем знаходження ДП Укртранснафтопродукт" як правонаступника ДП "Кременчуцьке управління магістральних нафтопродуктопроводів").

20.07.2015 року до суду надійшла заява про відновлення Державному підприємству "38 відділ інженерно-технічних частин" пропущеного строку для пред'явлення до виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 04.12.2006 року по справі №16/271 за позовом державного підприємства "38 Відділ інженерно-технічних частин"' до Державного підприємства "Кременчуцьке управління магістральних Нафтопродуктопроводів" про стягнення заборгованості по договору №46 від 05.08.2005р. про охорону об'єктів на території відповідача у розмірі 598925.10 грн., пені у розмірі 1332.65 грн., 3% річних у розмірі 10180.56 грн.. витрат по оплаті державного мита у розмірі 6104,38 грн. та витрат на інфляційно-технічне забезпечення судового пронесу у розмірі 118,00 грн.

Ухвалою від 01.09.2015 року суд залишив заяву Державного підприємства "38 Відділ інженерно-технічних частин" про відновлення пропущеного строку пред'явлення до виконання наказу господарського суду Полтавської області від 04.12.2006 року по справі №16/271 без розгляду.

При цьому в ухвалі від 01.09.2015 року суд зазначив, що стаття 23 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема пред'явленням виконавчого документа до виконання.

Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувану у зв'язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувану.

В даному випадку позивачем не було подано інформації щодо ходу виконавчого провадження з виконання наказ суду Господарського суду Полтавської області від 04.12.2006 року по справі №16/271, як і самого наказу, що унеможливлює з'ясування питання чи пропущений такий строк з огляду на приписи ст. 23 Закону України "Про виконавче провадження" .

За отриманням відповідної інформації заявник звернувся до виконавчої служби лише після зверненням до суду із заявою. Враховуючи неявку позивача (заявника) в судові засідання з розгляду його заяви про відновлення пропущеного строку для пред'явлення до виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 04.12.2006 року по справі №16/271 з урахуванням положень ст. 33 ПІК України, та недостатності матеріалів для розгляду заяви за наявними матеріалами. суд залишив заяву Державного підприємства "38 Відділ інженерно-технічних частин" про відновлення пропущеного строку пред'явлення до виконання наказу господарського суду Полтавської області від 04.12.2006 року по справі №16/271 без розгляду.

Матеріали справи свідчать, що з часу пред'явлення наказу до виконання (07.05.2010 року). ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві не здійснювало повернення оригіналу даного наказу ДП "38 ВІТЧ", що також підтверджується листом Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 11.02.2016 року вих. № 2085 ( арк. справи 167-168). На запит ДП "38 ВІТЧ" щодо стану виконавчого провадження та проведених заходів щодо виконання рішення господарського суду у справі №16/271, було отримано відповідь Головного територіального управління юстиції у м. Києві про те, що виконавчий документ вже перебував на виконанні у ВДВС Шевченківського РУК) в м. Києві.

Однак, при встановленні держаним виконавцем даних щодо зареєстрованої за боржником нежитлової будівлі та споруди за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, проїзд Галузевий,76, було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та було направлено виконавчі документи до Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Полтавської області для подальшого виконання.

Як вказує у своїх поясненнях стягувач, після надходження 27.08.2015 року постанови Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Полтавської області про відмову у відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві 28.08.2015 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №48561197 щодо виконання наказу господарського суду Полтавської області від 04.12.2006 року у справі №16/271.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на момент видачі наказу) виконавчі документи, зокрема виконавчі листи та інші судові документи, можуть бути пред'явлені до виконання протягом трьох років.

За приписами частини другої статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, мав право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Статтею 118 Господарського процесуального кодексу України (чинною па момент видачі наказ) встановлено, що виданий стягувачеві наказ може бути пред'явлено до виконання не пізніше трьох років з дня прийняття рішення, ухвали, постанови або закінчення строку, встановленого у разі відстрочки виконання судового рішення. Стаття 22 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на момент видачі наказу) та стаття 23 вказаного Закону (в редакції на дату видачі постанови про закінчення виконавчого провадження) передбачають, що строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час. що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувану у зв'язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувану.

Згідно з частиною 5 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Місцевий господарський суд правомірно зазначив, що зі змісту вказаних норм випливає, що повернення виконавчого документа з підстав неможливості в повному обсязі виконати рішення через відсутність майна боржника, на яке може бути звернене стягнення (п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону), не є перешкодою для повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання, за умови, що він був дійсно повернений органом ДВС стягувачу у визначений цим Законом спосіб.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, праву стягувача на повторне пред'явлення виконавчого документа до виконання кореспондує обов'язок органу ДВС належного виконання зазначеної нормативно визначеної процедури, в результаті якої судовий наказ дійсно повертається стягувачу. і саме цей факт є підставою для встановлення нового строку пред'явлення виконавчого документа до виконання після його переривання.

Таким чином, початок перебігу нового строку пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання, розпочав свій перебіг з дати прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа.

А тому наказ суду у справі №16/271 від 04.12.2006 року був пред'явлений до виконання своєчасно, при цьому строки пред'явлення виконавчого документа до виконання було перервано поверненням виконавчого документа стягувачу.

Разом з цим стягував ані у скарзі на дії ВДВС, ані в апеляційній скарзі цього факту не спростував.

Отже, твердження відповідача про пропуск строку пред'явлення виконавчого документа до виконання є необгрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи.

Посилання боржника на порушення при передачі справи порядку передачі матеріалів виконавчого провадження від одного державного виконавця до іншого, встановлений статтею 20 Закону України "Про виконавче провадження" та наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 не підтверджено доказами. При цьому, боржником не вказано, яким чином порушення зазначеної процедури порушило його право як сторони виконавчого провадження.

Слід зазначити, що сам по собі факт неотримання відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження внаслідок зміни відповідачем адреси, на що в обґрунтування вимог скарги посилався останній, не може свідчити про неправомірність дій державного виконавця, оскільки відповідно до вимог частин 1,2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим ним Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Поновлення судом строку на оскарження дій державного виконавця в цій частині не означає автоматичного визнання дій державного виконавця неправомірними, а є лише відновленням строку для того, щоб відповідач скористався своїм правом на оскарження.

Не можуть вважатися обґрунтованими твердження боржника стосовно того, що 10.06.2016 року державним виконавцем при примусовому виконанні ВЛ № 48561197 винесено постанови про арешт коштів та майна боржника на суму 1213321.38 грн., що суперечить рішенню Господарського суду Полтавської області від 21.1 1.2006 у справі № 16/271, так як зі змісту постанов про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.06.2016 року вбачається, що згідно з цими документами арешт накладено в межах суми стягнення 606 660,69 гри. (а не на суму 1213321.38 грн. як вказує боржник у скарзі), про що і вказано в самих постановах.

При виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець згідно зі статтею 52 Закону України "Про виконавче провадження" у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і у вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунках в цінних паперах у депозитаріях останніх, за відсутності у боржника коштів і і цінностей - па належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може І бути накладено стягнення.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до ! виконання на всій території України.

Статтею 115 ГПК України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, які набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", в якому детально визначена виконавча процедура, коло осіб, які мають право проводити виконання рішень, їх повноваження, строки та способи виконання.

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, зокрема, судових наказів (ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження").

Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1499 року № 606-ХІУ (із змінами та доповненнями) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Частиною 2 статті 3 Закону передбачено, що державною виконавчою службою підлягають виконанню, зокрема ухвали, постанови судів у господарських справах у випадках, передбачених законом, судові накази.

Відповідно до Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Посилання відповідача на Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" є необгрунтованим, оскільки згідно з Преамбулою цього Закону вказаний Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у звязку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я. тоді як дії державного виконавця врегульовано Законом України "Про виконавче провадження".

Крім того, як вірно зауважив суд першої інстанції, частина 2 статті 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", на яку посилається відповідач, стосується заборони використання коштів страхувальником, яким в даному випадку є відповідач, а не державний виконавець.

Таким чином, посилання боржника у скарзі на дії ВДВС та в апеляційній скарзі на вказані норми Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" є безпідставними.

До того ж, боржником не надано жодних доказів в обґрунтування вказаного посилання.

Також слід зазначити, що частиною 4 статті 13, частиною 1 статті 55, частиною 5 статті 124, пункт 9 частини третьої статті 129 Конституції, частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статтею 115 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування. їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Як зазначив Конституційний Суд України у своїх рішеннях, виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт З мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11 -рп/2012.Рішення КСУ у справі № 1-7/2013 від 26.06.2013 року).

Таким чином, як вірно вказував місцевий господарський суд, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

З матеріалів справи вбачається, що судове рішення прийнято ще у 2006 році та залишається невиконаним майже 10 років.

В Декларації про державний суверенітет України 1990 p., був проголошений "приорітет загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права» (ст. X).

Також у статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною згідно із Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Таким чином подальше зволікання із виконання судового рішення у даній справі суперечить вищевказаним нормам, які гарантують право на справедливий суд та розгляд справи у розумні строки.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що дії державного виконавця були направлені на виконання рішення суду в межах вимог чинного законодавства.

Посилання боржника на те, що в оскаржуваній ухвалі викладено лише доводи та докази сторони, на користь якої прийнято ухвалу, що є порушенням вимог статті 4-2 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції в повній мірі викладено як доводи стягувача, так і доводи боржника та надано кожному з них відповідну правову оцінку.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржувану ухвалу, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування цієї ухвали відсутні.

Керуючись статтями 33, 43, 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Полтавської області від 06 вересня 2016 року у справі №16/271 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 24.10.2016 року.

Головуючий суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.

Суддя Пелипенко Н.М.