ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2016 р.Справа № 922/2810/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод", м. Першотравенськ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "LEGIO", м. Харків
про тлумачення договору
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Першотравневий ремонтно-механічний завод" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "LEGIO", в якому просить розтлумачити п. 3.5. Договору № 14-125-П від 14.05.2014 року, визначивши що "Датою поставки вважається дата, вказана особисто представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції в момент передачі продукції". Також позивач просить покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.08.2016 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 04.10.2016 року о 12:30 годині.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.10.2016 року розгляд справи відкладено на 18 жовтня 2016 року о 10:45 год.

Позивач та відповідач своїм правом на участь у судовому засіданні 18.10.2016 року не скористались, причину неявки не повідомили, витребуваних судом документів не надали, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином та своєчасно, про що свідчать поштові повідомлення, які міститься в матеріалах справи.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі матеріалами і документами.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

14 травня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод" (покупцем, позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "LEGIO" (постачальником, відповідачем) був укладений договір поставки №14-125-П (Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору, Постачальник зобов'язався поставити у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення в асортименті, кількості, у строки, за ціною та якісними характеристиками, узгодженими сторонами у даному договорі та специфікаціях, які є невід'ємною частиною до даного договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору, Покупець зобов'язується прийняти та сплатити поставлену у власність продукцію, у відповідності до умов даного договору.

Відповідно до п. 4.2. Договору, оплата за поставлену постачальником продукцію по даному договору здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на продукцію на поточний рахунок постачальника протягом 60 календарних днів з з моменту поставки відповідної партії продукції.

Пунктом 3.5. Договору сторонами погоджено, що датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції.

Звертаючись до господарського суду Харківської області з позовом про тлумачення вказаного пункту договору, позивач вважає, що виходячи з буквального значення слів і понять пункту 3.5. Договору, строк розрахунку за отриману продукцію не пов'язаний з датою видаткової накладної, а пов'язаний з датою, вказаною саме представником покупця в момент передачі товару.

При цьому позивач зазначив у позовній заяві, що на даний час господарським судом Дніпропетровської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ""LEGIO"" (Відповідач у даній справі) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод" (позивач у даній справі) про стягнення заборгованості за договором поставки №14-125-П від 14.05.2014 року в сумі 39325,77 грн.

Як зазначено в описовій частині рішення, в позовних вимогах позивач просить розтлумачити п. 3.5. Договору № 14-125-П від 14.05.2014 року, визначивши, що "Датою поставки вважається дата, вказана особисто представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції в момент передачі продукції".

Відповідно до частини 1 ст. 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Правила тлумачення змісту правочину визначені в частинах 3 та 4 ст. 213 Цивільного кодексу України, згідно яких при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до воле-виявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди.

Суд зазначає, що позивачем у позовній заяві не наводиться доводів щодо нерозуміння ним, неоднозначного трактування чи зазначення тих чи інших частин Договору, неузгодженості норм чи правочину загалом, а відтак, необхідності тлумачення правочину, а позивач лише зазначає, що строк розрахунок за отриману продукцію не пов'язаний з датою видаткової накладної, а пов'язаний з датою, вказаною саме представником покупця в момент передачі товару.

Так, позивачем не доведено наявність між сторонами договору спору щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, оскільки останній просить не розтлумачити поняття термінів п.3.5. договору, а його вимоги стосуються фактично змісту.

Зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб встановлення справжньої волі сторін при вчиненні правочину та можливості виконання ними умов правочину. А тому тлумачення договору (правочину) можливе до виконання сторонами його умов.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору поставки №14-125-П від 14.05.2014 року вже здійснено поставку товару, а також, існування між сторонами спору, який розглядається в господарському суді Дніпропетровської області, предметом розгляду якого є вимоги про стягнення заборгованості за Договором.

Також, з врахуванням вимог ст.213 Цивільного кодексу України, суд тлумачить зміст правочину, а не визнає терміни оплати за товар чи документи, на підставі яких здійснюється оплата за товар.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст.213 Цивільного кодексу України, тлумаченню підлягає саме зміст правочину, а не його конкретні терміни чи окремі пункти.

При цьому суд зазначає, що господарський суд Дніпропетровської області при розгляді майнового спору не позбавлений права надати оцінку як усім умовам Договору, так і його окремим пунктам.

Відповідно до вимог ст.4.-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 11, 213, 525, 526, 530, 611, 637 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 20.10.2016 р.

Суддя ОСОБА_1

справа № 922/2810/16