ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

31.10.16р. Справа № 904/9825/16
Суддя Петренко І.В. , розглянувши матеріали

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, м.Дніпропетровськ

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Дніпро

про стягнення заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності від 16.01.2015р. за №12/02-5676-ОД; про розірвання договору; про виселення з займаних приміщень

ВСТАНОВИВ:

Стаття 63 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує суддю, який вирішує питання про прийняття позовної заяви, повернути позовну заяву з підстав неправильного оформлення позовної заяви та доданих до неї документів.

Суд досліджує позовну заяву за формальними ознаками, не вивчаючи питання по суті позовних вимог.

Позовна заява підлягає поверненню, якщо вона за формою та змістом не відповідає вимогам статей 54 - 58 Господарського процесуального кодексу України.

Стаття 65 Господарського процесуального кодексу України визначає дії судді з підготовки справи до розгляду, які полягають у здійсненні певних заходів і процесуальних дій, спрямованих на правильне і своєчасне вирішення спору.

Суддя самостійно на власний розсуд визначає, які саме дії слід учинити виходячи з конкретних обставин справи, ступеня підготовленості матеріалів самими сторонами, а також тих клопотань, що подані позивачем разом із позовною заявою.

Позовна заява за вих.№10-11-05811 від 20.10.2016р. разом з доданими до неї документами підлягає поверненню без розгляду на підставі наступного:

Пунктом 3 частини 1 статті 57 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують зокрема сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Згідно частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Рівень мінімальної заробітної плати Законом України Про Державний бюджет України на 2016 рік з 1 січня визначено у розмірі 1378,00 гривень.

З 01.09.2015р. набрав чинності Закон України "Про судовий збір" із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 22.05.2015р. № 484-VIII, яким, зокрема, змінено ставки судового збору за подання до господарського суду.

Так, у відповідності до статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру необхідно сплатити 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати; за подання позовної заяви немайнового характеру необхідно сплатити 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Частиною 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Враховуючи, що ціна заявлених позивачем майнових вимог складає 18931,11грн. (17174,17грн. заборгованості з орендної плати та 1756,94грн. пені) судовий збір необхідно сплатити у розмірі 1378,00грн.

За дві немайнові вимоги заявлені позивачем судовий збір необхідно сплатити у розмірі 2756,00грн. (1378 * 2) (розірвання договору та виселення з займаних приміщень).

Стаття 5 Закону України "Про судовий збір" містить вичерпний перелік випадків, передбачених законодавством та осіб, які звільняються від сплати судового збору.

Між тим, зокрема позивача до переліку вказаного у статті 5 цього Закону не віднесено, а тому позивач зобов'язаний здійснювати сплату судового збору на загальних підставах.

До позовної заяви взагалі не долучено доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Позивач звернувся до суду з клопотання про відстрочення сплати судового збору, яке обґрунтовано наступним.

Позивач є бюджетною установою та сплату судового збору здійснює через Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.

Відповідно до виписки Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області залишок коштів на рахунку позивача по КЕКВ 2800 "Інші поточні видатки" по якому здійснюється оплата судового збору, станом на 09.09.2016р. складає 34,29грн.

Прохання позивача відстрочити сплату судового збору суд відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

При цьому слід враховувати приписи пункту 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" за змістом якого єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін.

Особа, яка заявляє клопотання про відстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

За статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 1 статті 34 цього Кодексу встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Отже, вирішення судом питання про звільнення від сплати судового збору можливе за наявності належних та допустимих доказів з боку позивача на підтвердження його неналежного фінансового становища, що перешкоджає сплаті ним судового збору у встановленому порядку і розмірі.

На підтвердження неналежного фінансового становища позивач надав копію виписки Державної казначейської служби щодо стану його рахунку на 09.09.2016 з відомостями про залишок коштів у сумі 34,29грн.

Однак при цьому позивач не розкрив у повному обсязі своїх можливостей чи об'єктивних перешкод стосовно сплати судового збору, який за своєю величиною у грошовому еквіваленті не є надмірним.

Так, фінансування та матеріально-технічне забезпечення Фонду державного майна України здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України (стаття 14 Закону України "Про Фонд державного майна України").

У своїй відповідній частині стаття 20 Бюджетного кодексу України передбачає, що у бюджетному процесі програмно-цільовий метод застосовується на рівні державного бюджету та на рівні місцевих бюджетів (за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідної місцевої ради).

Особливими складовими програмно-цільового методу у бюджетному процесі є бюджетні програми, відповідальні виконавці бюджетних програм, паспорти бюджетних програм, результативні показники бюджетних програм.

Програмно-цільовий метод у бюджетному процесі передбачає складання прогнозу бюджету на наступні за плановим два бюджетні періоди відповідно до статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів, якими за статтею 2 цього Кодексу є бюджетні установи в особі її керівника, уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань, довгострокових зобов'язань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету.

За змістом статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пропозиції про внесення змін до бюджетних призначень подаються та розглядаються у порядку, встановленому для складання проекту бюджету. Витрати відповідно до внесених змін до бюджетних призначень здійснюються лише після набрання чинності законом (рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідної місцевої ради), яким внесено такі зміни, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У межах загального обсягу бюджетних призначень за бюджетною програмою окремо за загальним та спеціальним фондами бюджету Міністерство фінансів України (місцевий фінансовий орган) за обґрунтованим поданням головного розпорядника бюджетних коштів здійснює перерозподіл бюджетних асигнувань, затверджених у розписі бюджету та кошторисі, в розрізі економічної класифікації видатків бюджету, а також в розрізі класифікації кредитування бюджету - щодо надання кредитів з бюджету.

З урахуванням викладеного позивач не надав доказів на підтвердження загального обсягу коштів, які передбачені затвердженим кошторисом у межах бюджетного призначення на сплату судового збору у 2016 році та фактично отримані ним, обсягу витрачених коштів за цільовим призначенням і залишку їх у розпорядженні позивача, а також щодо наявної можливості отримати кошти для сплати судового збору (у разі якщо обсяги повністю вичерпані) за рахунок перерозподілу бюджетних асигнувань чи з інших законом дозволених джерел надходження.

Отже, наведене обґрунтування клопотання про відстрочення сплати судового збору не є переконливим, оскільки позивач не виявив достатньої сумлінності, яка вимагається за законом і очікується судом від позивача у господарському судочинстві.

За статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Відтак безпідставне надання переваг одній із сторін у судовому процесі є недопустимим.

При цьому, суд враховує ту обставину, що основний інтерес позивача стосується захисту права власності, пов'язаного з усуненням перешкод у користуванні нежитловим приміщенням.

Згідно з підпунктом 5.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність не поширюється на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення такого позову.

За таких обставин повернення позову для надання позивачеві можливості усунути допущені порушення не є порушенням його права на доступ до правосуддя, оскільки тимчасове обмеження відповідає чинному законодавству і не позбавляє права позивача на судовий захист.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", - право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до порушення провадження у справі.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної у постанові від 04.12.2012 у справі № 5/5005/7237/2012, оцінка судом виконання позивачем вимог процесуального законодавства, які він зобов'язаний вчиняти до подання позову, не може здійснюватися після порушення провадження у справі.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" Суд зазначив, що "право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю правовою природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов'язків", пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети.

Положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Відповідно суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи вищевикладене, позовна заява та додані до неї документи підлягають поверненню без розгляду.

За вище вказаних обставин, позовна заява не може бути прийнята до провадження та підлягає поверненню позивачу без розгляду.

Наведені обставини є підставою для повернення позивачу позовної заяви без розгляду.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 63, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору відмовити.

Повернути позовну заяву за вих.№10-11-05811 від 20.10.2016р. і додані до неї документи без розгляду.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Додаток (на адресу позивача): позовна заява за вих.№10-11-05811 від 20.10.2016р. з додатками.

Суддя І.В. Петренко