ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17 жовтня 2016 р. Справа № 918/977/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за договором транспортних послуг в сумі 11 776,00 грн

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_4, дов. від 19.09.2016 року

від відповідача: ОСОБА_5, дов. від 03.10.2016 року, ОСОБА_3, НОМЕР_1 від 05.05.1998 року

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором транспортних послуг в сумі 31 468,06 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

29.02.2016 року між позивачем (перевізник) та відповідачем (замовник) укладено договір № РО-2902/16 про надання транспортних послуг.

Як стверджує позивач у позовній заяві, останній виконав свої зобов'язання з перевезення, однак відповідач розрахунків за надані послуги не здійснив, у зв'язку з чим за ним рахується борг в розмірі 29 776,00 грн.

Крім того, позивач за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань здійснив нарахування інфляційних в розмірі 1 288,06 грн та 3 % річних в розмірі 404,00 грн.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на 526, 530, 610, 612, 625, 629 ЦК України, ст.ст. 173, 193 ГК України.

Ухвалою від 12.09.2016 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 19.09.2016 року.

У судовому засіданні 19.09.2016 року оголошено перерву на 03.10.2016 року.

29.09.2016 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що товар, що був предметом перевезення, відповідачу не доставлений, відтак підстави для проведення його оплати відсутні.

Ухвалою суду від 03.10.2016 року розгляд справи відкладено на 17.10.2016 року.

17.10.2016 року через службу діловодства господарського суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій останній просить суд стягнути з відповідача 11 776,00 грн основного боргу. Вказана заява, з урахуванням вимог ст. 22 ПК України, в частині зменшення суми основного боргу прийнята судом.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.02.2016 року між позивачем (перевізник) та відповідачем (замовник) укладено договір № РО-2902/16 про надання транспортних послуг (надалі-договір), предметом якого є взаємовідносини між замовником та перевізником, що виникають щодо організації перевезень вантажів автомобільним транспортом в міжнародному і внутрішньому сполученні та розрахунків за ці перевезення. Перевезення вантажів здійснюються відповідно до умов Закону України "Про автомобільний транспорт" та Міжнародної Конвенції про перевезення вантажів автомобільним транспортом, спираючись на підписану сторонами заявку, яка визначає конкретні умови виконання кожного замовлення (п.п. 1.1., 1.2. договору).

Відповідно до п. 10.1. договору цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє протягом одного року, після чого договір буде автоматично продовжуватися з року в рік, якщо жодна із сторін письмово не заявить про свої наміри припинити його дію за 30 днів до прогнозованого закінчення дії договору.

Згідно з п. 2.1., 2.2. договору перевезення вантажів здійснюється перевізником на підставі заявок, які подаються замовником не пізніше 2-х діб, що передують дню перевезення. У заявці на перевезення зазначаються: реквізити замовника; дата завантаження, розвантаження; характер вантажу, вимоги до автомобіля; митне оформлення; розмір ставки, строки та порядок оплати транспортних послуг (перевезення); додаткові інструкції, передбачені чинним законодавством.

Статтею 908 ЦК України передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 ст. 909 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 307 ГК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Відповідно до ст. 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 року (надалі-Конвенція) договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Судом за наявними матеріалами справи встановлено таке.

Сторонами на виконання умов договору складено 3 заявки № РО-2902/16 від 29.02.2016 року (2 з яких долучено позивачем до матеріалів справи та 1 - відповідачем).

Вказані заявки складені під одними номером та датою, на перевезення одного вантажу.

З пояснень представників сторін встановлено, що зміст заявки корегувався з метою авансування витрат перевізника (на 18 000,00 грн), а також для відображення вартості перевезення у звітності відповідача (зміна готівкового розрахунку).

У свою чергу, сторони у судових засіданнях підтвердили, що загальна вартість перевезення склала 1 000,00 євро.

Відповідачем сплачено позивачу 18 000,00 грн., що стверджується платіжним дорученням № 106 від 09.03.2016 року.

Маршрут перевезення - Німеччина-Україна, дата завантаження - 03.03., дата доставки - 07.04.-09.04., вантаж - обладнання, адреса розмитнення - АДРЕСА_1 адреса розвантаження - АДРЕСА_2

Пунктом 2.5. договору врегульовано, що після здійснення перевезення перевізник надає замовнику оригінали таких документів: рахунок, акт виконаних робіт (наданих транспортних послуг), CMR з підписами та печатками вантажоодержувача про прийняття вантажу.

Вказані документи позивачем суду не надані. Відповідачем надано CMR, з якої вбачається, що вантаж прибув 07.03.2016 року на Волинську митницю, а 09.03.2016 року - на Рівненську митницю. У той же час відмітки у CMR про отримання вантажу відповідачем немає.

Позивач у пояснення зазначив, що відповідачу була надана CMR для проведення розмитнення вантажу, однак останній від розмитнення відмовився, у зв'язку з чим автотранспортний засіб з вантажем відправився до м. Києва з метою вивантаження вантажів інших замовників.

Згідно з п. 3.3. договору до обов'язків замовника відноситься забезпечення організації завантаження та замитнення (оформлення митної документації), розмитнення (оформлення митної документації) та розвантаження транспортних засобів у межах нормативного простою - протягом 48 годин після прибуття автомобіля на завантаження/розвантаження на території країн СНД і Західної Європи.

Отже, відповідач мав 48 годин для розмитнення та розвантаження вантажу.

Як зазначалося, вантаж на Волинську митницю прибув 07.03.2016 року. Відповідно до Розпорядження КМ України № 1155-р від 11.11.2015 року "Про перенесення робочих днів у 2016 році" з метою створення сприятливих умов для святкування, зокрема Міжнародного жіночого дня (8 березня) 7 березня перенесено на 12 березня. Тобто 07.-08.03.2016 року були вихідними днями.

За приписами ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

На Рівненську митницю вантаж прибув 09.03.2016 року, таким чином відповідач мав розмитни та розвантажити вантаж 10-11.03.2016 року, а перевізник - забезпечити йому таку можливість.

Як зазначає відповідач, 10.03.2016 року він отримав пропуск на вивезення свого вантажу з території митного терміналу та його наступної доставки до місця вивантаження, обумовленого в заявці. Однак водій автотранспортного засобу, в якому знаходився вантаж, до місця розвантаження не прибув, у зв'язку з чим відповідач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, яку внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001546 від 11.03.2016 року. За ухвалою слідчого судді у справі 569/1152/16-к від 13.09.2016 року, постановленої в рамках кримінального провадження, накладено арешт на обладнання, що було предметом перевезення, яке було попередньо вилучене в ОСОБА_6 та знаходилося за адресою: АДРЕСА_3. Станом на дату розгляду цієї справи обладнання знаходиться на території Варашського відділу поліції.

Відповідно до п. 4.3. договору до обов'язків перевізника відноситься забезпечення збереження вантажу, прийнятого для перевезення, та своєчасного його доставлення вантажовласнику у пункт призначення. У свою чергу, у заявці місцем розвантаження - АДРЕСА_1

З фактичних обставин справи судом встановлено, що перевізник свого обов'язку з доставки вантажу його власнику - відповідачу не виконав.

У п. 5.3. договору сторони домовилися, що оплата рахунків перевізника проводиться замовником протягом 7 банківських днів з дня отримання оригіналів документів, якщо інше не вказано в заявці.

Статтею 311 ГК України передбачено, що плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов'язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства.

За перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата (ч. 1 ст. 916 ЦК України).

У заявці сторонами обумовили, що оплата здійснюється після доставки вантажу.

У матеріалах справи відсутні докази складання та направлення позивачем відповідачу документів, обумовлених у п. 5.3. договору, так само як позивачем не доведено факту доставки вантажу відповідачеві.

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи, що позивач свого обов'язку з доставки вантажу у місце його призначення не виконав, відтак підстави для стягнення з відповідача вартості перевезення відсутні.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановляє наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що позивач належними та достатніми доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів факт виникнення заборгованості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимоги.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 18.10.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.