КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2016 р. Справа№ 910/22866/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Хрипуна О.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Млечко І.В., Залевська І.С.

від відповідача: Патрик Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» та Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ)

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016

у справі № 910/22866/15

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Крона"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про визнання неправомірними дій, зобовязання вчинити дії та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15, позов задоволено частково, а саме: стягнуто з Моторно (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8; ідентифікаційний код 21647131) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Крона" (04071, м. Київ, вул. Межигірська, 32-А; ідентифікаційний код 30726778) в порядку визначеному Законом України "Про виконавче провадження", суму основного боргу в розмірі 75 703 (сімдесят п'ять тисяч сімсот три) грн. 40 коп., суму інфляційних втрат в розмірі 31 107 (тридцять одна тисяча сто сім) грн. 15 коп., суму 3 % річних в розмірі 2 694 (дві тисячі шістсот дев'яносто чотири) грн. 21 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 642 (одна тисяча шістсот сорок дві) грн. 57 коп. В решті позовних вимог відмолено.

Рішення місцевого господарського суду в частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що за період членства позивача в МТСБУ ним фактично було сплачено гарантійний внесок до фонду захисту потерпілих в загальній сумі 728 300, 52 грн. Сплата позивачем гарантійного внеску до ФЗП у вказаній сумі підтверджена первинними документами, копії яких наявні в матеріалах справи, і підтверджується сторонами. Відповідно саме із цієї суми розраховується 10 % залишку гарантійного внеску до Фонду захисту потерпілих у ДТП, які підлягають поверненню протягом 12 місяців з дати виходу страховика із складу МТСБУ, тобто у строк до 23.01.2015 (оскільки членство позивача у МТСБУ було припинено на підставі відповідного рішення саме 23.01.2014) Інвестиційний дохід зарахований до гарантійного внеску склав, як підтверджено матеріалами справи, 28 733, 46 грн. Таким чином, за розрахунком місцевого господарського суду, фактично сплачений до Фонду захисту потерпілих у ДТП гарантій внесок позивача з урахуванням інвестиційного доходу складає 757 033, 98 грн. (728 300, 52 + 28 733, 46 = 757 033, 98), а 10 % від нього становить 75 703, 40 грн. (757 033, 98 * 10 % = 75 703, 40 грн.), що і було присуджено до стягнення з посиланням на приписи Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", п. 3.12.2. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, а також Порядку персоніфікованого обліку централізованих страхових фондів МТСБУ та Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, в редакціях наведених актів, які діяли на момент припинення членства страховика в МТСБУ, тобто станом на 23.01.2014. Крім того, за прострочення грошового зобов'язання з сплати гарантійного внеску, судом першої інстанції присуджено до стягнення згідно здійсненого перерахунку, суму інфляційних втрат в розмірі 31 107 (тридцять одна тисяча сто сім) грн. 15 коп., суму 3 % річних в розмірі 2 694 (дві тисячі шістсот дев'яносто чотири) грн. 21 коп. з посиланням на припис ст. 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, оскаржуваним рішенням місцевого господарського суду позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо порушення порядку, встановленого Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Положенням про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у ДТП в частині повернення позивачу гарантійного внеску з Фонду захисту потерпілих у ДТП та зобов'язання відповідача розпочати процедуру повернення внесків позивача у порядку та у терміни, встановлені Положенням про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у ДТП, затвердженого Протоколом координаційної ради МТСБУ 06.12.2012 № 31/2012, що діяло на момент виходу позивача із членів відповідача, тобто станом на 23.01.2014. Рішення суду першої інстанції в цій частині мотивовано тим, що порушене право позивача на отримання грошових коштів внаслідок визнання неправомірними дій відповідача щодо їх невиплати та зобов'язання його розпочати процедуру їх повернення не поновлюється, адже з факту визнання неправомірними дій не випливає безумовний обов'язок відповідача сплатити позивачу певну суму коштів, як і зобов'язання розпочати процедуру повернення внесків не свідчить про зобов'язання її закінчити. За таких обставин, обрані позивачем способи захисту (відновлення) порушеного права шляхом визнання дій відповідача не правомірними та зобов'язання відповідача розпочати процедуру повернення гарантійних внесків не призведе до відновлення порушеного права позивача на отримання грошових коштів, відтак не є належними. Нормативно в обґрунтування підстав відмови у задоволенні наведених позовних вимог суд послався на припис ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Також, оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення 31 991,90 грн. пені за період з 21.01.2015 по 24.07.2015 з посиланням на припис ст. 546, 547 Цивільного кодексу України та Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", оскільки сторонами письмово в укладеному між ними договорі не було досягнуто домовленості щодо забезпечення зобов'язань по поверненню частини гарантійного внеску.

Не погоджуючись частково з зазначеним рішенням суду першої інстанції, ПАТ "Страхова компанія "Крона" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 - скасувати частково (в частині позовних вимог у яких було відмовлено) та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги ПАТ "Страхова компанія "Крона" зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Так, ПАТ "Страхова компанія "Крона" в обґрунтування доводів посилалось на те, що:

- визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання останнього вчинити дії відновлює порушене право позивача на прийняття МТСБУ рішення щодо повернення гарантійного внеску із застосуванням до правовідносин сторін норм законодавчих актів, які були чинними на момент виникнення правовідносин. Такий спосіб захисту жодним чином не суперечить ст. 16 Цивільного кодексу України;

- щодо наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення заявленої суми у повному обсязі - 114 926,78 грн.- апелянт наголошував на тому, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок щодо визначення належного до стягнення 10% від розміру внеску, виходячи саме з сплаченої суми коштів (757 033,98 грн.), і помилково не взято до уваги при розрахунку належної до стягнення суми гарантійного внеску дані Звіту про рух коштів станом на дату втрати позивачем статусу члена МТСБУ (23.01.2014), і не врахувавши того, що гарантійний внесок не є фіксованою сумою, а щоквартально збільшується на щомісячні відрахування інвестиційного доходу, та інших вільних коштів, за рахунок яких збільшується гарантійний внесок, внаслідок чого загальна сума гарантійного внеску (зокрема і доформованого відповідними платежами) складала на момент виходу позивача з МТСБУ загалом 1 149 267,88 грн., а 10% від неї і складає 114 926,78 грн., у зв'язку з простроченням повернення якої підлягають стягненню і 3% річних та інфляційні втрати на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, а також пеня 31 991,90 грн. пені за період з 21.01.2015 по 24.07.2015 згідно з ст. 546, 547 Цивільного кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу ПАТ "Страхова компанія "Крона" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 передано на розгляд сформованої колегії суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2016 апеляційну скаргу ПАТ "Страхова компанія "Крона" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 прийнято до провадження та порушено апеляційне провадження. Розгляд апеляційної скарги у справі призначено на 19.10.2016.

Крім того, не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) також звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 - скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Так, Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) в апеляційній скарзі в обгрунтування наявності підстав для відмови у задоволенні позовної вимог позивача у повному обсязі вказувало на те, що кошти, сплачені страховиками, як базовий гарантійний внесок до фонду захисту потерпілих, використовується виключно для здійснення регламентних виплат, передбачених підпунктом «г» пункту 41.1. статті 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". У першу чергу використовується гарантійний внесок того страховика, для виконання зобов'язань якого він здійснюється. Кошти сплачені страховиком як додатковий гарантійний внесок до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, використовуються для виконання зобов'язань такого страховика перед МТСБУ. Кошти, сплачені страховиком як додатковий гарантійний внесок до фонду захисту потерпілих, також можуть використовуватись для виконання зобов'язань такого страховика за внутрішніми договорами страхування перед членами МТСБУ , а сплачений як додатковий гарантійний внесок до фонду страхових гарантій - для виконання зобов'язань цього страховика за договорами міжнародного страхування та правочинами, пов'язаними з перестрахуванням його відповідальності за договорами міжнародного страхування. Кошти, сплачені страховиками до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, є коштами страхових резервів з обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів таких страховиків. Рішення про використання коштів централізованих страхових резервних фондів відповідно до встановленої мети приймає дирекція МТСБУ відповідно до Положення про централізовані страхові резервні фонди МТСБУ, що затверджуються президією МТСБУ за погодженням з Координаційною радою МТСБУ. Тобто, за твердженням відповідача, мова йде про поверненян виключно гарантійного внеску страховика сплаченого до централізованого страхового резервного фонду відповідно до положень п. 51.9 ст. 51 наведеного Закону, яким передбачено, що гарантійні внески, сплачені страховиком до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, з урахуванням інвестиційного доходу, отриманого від розміщення таких внесків, та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ, підлягають поверненню страховику за умови, що стосовно нього не здійснюється процедура ліквідації та/або банкрутства. Строк такого повернення з фонду захисту потерпілих становить три роки з дня припинення асоційованого членства страховика в МТСБУ, з фонду страхових гарантій - п'ять років з дня припинення його повного членства в МТСБУ, але не раніше наступного дня після виконання зобов'язань за договорами міжнародного страхування та перестрахування або передачі зобов'язань іншому страховику - повному члену МТСБУ. Відповідно до п. 6.14 Статуту МТСБУ, порядок повернення гарантійних внесків визначається законодавством, положенням про фонди та договором про співпрацю між страховиком і МТСБУ. На момент виходу страховика із членів МТСБУ, тобто на 23.01.2014 діяло Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затверджене Протоколом координаційної ради МТСБУ 06.12.2012 №31/2012, пунктом 3.12. п.п. 3.12.2 передбачено, що при виході страховика зі складу Бюро у зв'язку із виключенням з членів Бюро, втратою статуту су асоційованого члена або позбавлення членства в Бюро, повернення такому страховику його гарантійного внеску здійснюється в строк, визначений Законом, зокрема перший транш у 10% - протягом 12 місяців з дати виходу страховика із складу Бюро. Крім того, передбачено певні особливості виплати: страховик повинен врегулювати усі відомі йому події, що мають ознаки страхових випадків за його внутрішніми договорами страхування. Відповідач зазначає, що позивач на момент виключення з членів МТСБУ мав неврегульовані страхові випадки, які врегулював лише 21.09.2014, а тому річний строк повернення частини гарантійного внеску слід рахувати саме з 22.08.2014.

Крім того, відповідач наголошував на тому, що:

- Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо - транспортних пригодах, було затверджено протоколом Координаційної ради МТСБУ від 06.12.2012 № 31/2012. В подальшому, протоколом Президії МТСБУ від 07.08.2014 № 320/2014 була затверджена нова редакція зазначеного положення, а тому до правовідносин сторін підлягає застосуванню редакція відповідного Положення в редакції протоколу Президії МТСБУ від 07.08.2014 № 320/2014, яке набрало чинності 17.11.2014;

- сума інвестиційного доходу не впливає на розрахунок повернення гарантійного внеску;

- відповідачем було здійснено оплату частини гарантійного внеску в сумі 191 530,91 грн.

14.09.2016 апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) передано на розгляд раніше визначеному складу колегії судів: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Хрипун О.О.

Відповідно п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.05.2011, № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" у разі якщо у провадженні апеляційної інстанції вже знаходиться апеляційна скарга одного з учасників судового процесу на ухвалу або рішення місцевого господарського суду, а іншим учасником судового процесу подано апеляційну скаргу на ту ж саму або іншу ухвалу чи рішення і ця друга скарга підлягає розглядові, апеляційний господарський суд приймає її до спільного розгляду з раніше поданою і прийнятою до провадження скаргою, про що виносить відповідну ухвалу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) на рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 прийнято до спільного розгляду з раніше поданою, прийнятою до провадження та призначеною до розгляду апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Крона", об'єднавши їх в одне апеляційне провадження для здійснення їх розгляду в одному об'єднаному апеляційному провадженні, розгляд справи призначено на 19.10.2016.

19.10.2016 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) надійшов відзив на апеляційну скаргу ПАТ "Страхова компанія "Крона", в якому відповідач проти доводів позивача щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі - заперечував, просив суд оскаржуване рішення суду скасувати в частині задоволених вимог та прийняти нове, який відмовити у позовних вимогах повністю.

Також, 19.10.2016 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ПАТ "Страхова компанія "Крона" надійшов відзив на апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ), в якому позивач проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України.

В судовому засіданні 19.10.2016 представник позивача підтримав доводи поданої ПАТ "Страхова компанія "Крона" апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 - скасувати частково (в частині позовних вимог у яких було відмовлено) та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а проти доводів апеляційної скарги відповідача - заперечував, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з підстав, наведених у відзиві на останню.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.10.2016 підтримав подану відповідачем апеляційну скаргу, просив рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 - скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог, а проти доводів апеляційної скарги позивача - заперечував, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги ПАТ "Страхова компанія "Крона" з підстав, наведених у відзиві на останню.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 15.04.2003 між Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Київ-Енерго-поліс", правонаступником якої є Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Крона", як страховиком, та Моторним (транспортним) страховим бюро України, як бюро, було укладено договір про співпрацю, між Моторним (транспортним) страховим бюро України (МТСБУ) та страховиком - членом МТСБУ у сфері обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів за звичайними договорами (далі за текстом - договір), предметом якого відповідно до п.1.1 є співробітництво сторін у сфері організації та провадження обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за внутрішніми договорами страхування.

Відповідно до п. 4.1.1., 4.1.2. договору страховик зобов'язався сплатити вступний внесок на умовах передбачених пунктом 5.1. договору та своєчасно сплачувати щомісячні членські внески.

Згідно п. 5.1. договору страховик, після прийняття в члени бюро сплачує протягом 3-х робочих днів з дати підписання договору вступний внесок у розмірі 18 000, 00 грн. на розрахунковий рахунок бюро.

Страховик до 15 числа поточного місяця сплачує щомісячні членські внески у розмірі встановленому президією бюро на розрахунковий рахунок бюро (п. 5.2. договору).

Договір вступає в силу з дати його підписання та діє протягом одного року, тобто до 14.04.2004 року. Якщо немає заяв, зауважень та заперечень сторін, даний договір вважається автоматично продовженим на такий же строк (п.12.1, 12.2 договору).

15.07.2007 між сторонами була укладена додаткова угода № 3-048 до договору, в якій останні виклали пп. 3.1.4. договору в новій редакції, а саме: страховик зобов'язався виконувати рішення та дотримуватися положень установчих та внутрішніх нормативних документів бюро, затверджених органами управління бюро відповідно до їх компетенції.

Позивачем в лютому 2005 року, травні 2013 року та серпні 2013 року було сплачено гарантійний внесок до фонду захисту потерпілих у ДТП у загальному розмірі 728 300, 52 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, копії яких наявні в матеріалах справи.

04.11.2013 позивачем було надіслано на адресу відповідача заяву за №910/1 про добровільний вихід із членів МТСБУ з 05.11.2015, якою позивач також просив забезпечити повернення його гарантійного внеску на його розрахунковий рахунок.

Листом за вих. № 6/3-05/31348 від 08.11.2013 відповідач повідомив позивача що, відповідно до п. п.п. г) п.45.4. ст. 45 та пп. а) п. 52.2. ст. 52 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", виключення страховика на підставі заяви здійснюється рішенням Загальних зборів членів МТСБУ за поданням Дирекції МТСБУ, в зв'язку з чим, рішення з питання про припинення членства позивача буде розглянуто на найближчих загальних зборах членів МТСБУ.

В грудні 2013 року відповідачем було направлено позивачу попередження № 5-41/363/7 від 20.12.2013 "Щодо базового гарантійного внеску до фонду захисту потерпілих", яким відповідач пропонував позивачу погасити заборгованість по сплаті базового гарантійного внеску до фонду захисту потерпілих в розмірі еквівалентному 201, 7 тис. євро та попередив про втрату позивачем статусу члена МТСБУ у випадку не сплати заборгованості протягом двох місяців.

Відповідач 23.01.2014 надіслав позивачу повідомлення №7/3-09/2072 про втрату статусу асоційованого члена МТСБУ, у зв'язку з наявністю заборгованості по сплаті внесків до МТСБУ.

Позивач 25.06.2014 листом повернув відповідачу свідоцтво №098 про асоційоване членство в МТСБУ від 10.11.2011 та просив розпочати процедуру повернення страховику відрахувань та гарантійний внесків до централізованих страхових резервних фондів.

Листом вих. № 567 від 21.08.2014 позивач повторно просив відповідача процедуру повернення страховику відрахувань та гарантійних внесків до централізованих страхових резервних фондів, з урахуванням інвестиційного доходу, у зв'язку із добровільним виходом із членів бюро.

Відповідно до п. 1.1. статуту Моторно (транспортного) страхового бюро України, погодженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 01.02.2005 N 3470 (в редакції від 28.04.2011) (далі за текстом - статут) Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - Бюро) є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності) за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у Бюро є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Бюро здійснює управління коштами централізованих страхових резервних фондів згідно з чинним законодавством, цим Статутом, відповідними положеннями про ці фонди (п. 1.8. статуту).

Згідно п. 6.2. статуту для вступу в члени Бюро та набуття статусу асоційованого члена страховик зобов'язаний, зокрема, сплатити до фонду захисту потерпілих гарантійний внесок у розмірі, визначеному положенням про цей фонд, у сумі, не меншій за еквівалент 100 тисяч євро.

Рішення про позбавлення страховика статусу повного члена Бюро, а також рішення про виключення з членів Бюро приймаються на найближчих Загальних зборах членів Бюро (п. 6.10. статуту).

У випадку порушення страховиком строків сплати внесків та здійснення відрахувань до фондів МТСБУ, створених відповідно до Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", або здійснення таких внесків та відрахувань не в повному обсязі протягом двох місяців позбавляє страховика членства в Бюро. Директор (Генеральний директор) Бюро письмово інформує страховика про позбавлення страховика членства в Бюро, втрату ним асоційованого або повного членства, у випадках, передбачених п. 6.11 Статуту. Прийняття додаткових рішень органами управління Бюро з цього питання не потребується. (п. 6.11.3., 6.12. статуту).

При виключенні страховика з членів Бюро, а також у випадках втрати статусу асоційованого та/або повного члена, позбавлення страховика статусу повного члена, позбавлення членства страховика в Бюро вступні та членські внески, а також відрахування до фонду попереджувальних заходів йому не повертаються. Порядок повернення відрахувань та гарантійних внесків до централізованих страхових резервних фондів, а також внесків, спрямованих на формування банківської гарантії за вимогою Ради Бюро міжнародної системи автострахування "Зелена картка", визначається чинним законодавством, положенням про фонд захисту потерпілих, положенням про фонд страхових гарантій, положенням про порядок і умови формування централізованих страхових резервних фондів, положенням про порядок розміщення коштів централізованих страхових резервних фондів Бюро та договором про співпрацю між страховиком і Бюро (п. 6.14 статуту).

Згідно п. 13.2. статуту для забезпечення виконання зобов'язань членів Бюро перед страхувальниками і третіми особами при Бюро створюється, зокрема, централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих) призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених чинним законодавством про страхування цивільно-правової відповідальності.

Структура, порядок формування фонду захисту потерпілих, розміщення та використання коштів фонду встановлюється згідно з чинним законодавством України, положенням про фонд захисту потерпілих, положенням про порядок і умови формування централізованих страхових резервних фондів та положенням про порядок розміщення коштів централізованих страхових резервних фондів Бюро, що затверджені Президією Бюро та погоджені з Координаційною радою Бюро.

Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо - транспортних пригодах, було затверджено протоколом Координаційної ради МТСБУ від 06.12.2012 № 31/2012. В подальшому, протоколом Президії МТСБУ від 07.08.2014 № 320/2014 була затверджена нова редакція зазначеного положення.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується наявними матеріалами справи, відповідач станом на момент розгляду справи не розпочав процедуру повернення внесків позивача у порядку та у терміни встановлені Положенням про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затвердженого Протоколом координаційної ради МТСБУ 06.12.2012 року №31/2012, що також підтверджувалось поясненнями представників сторін в судовому засіданні.

Як вказував позивач в обгрунтування позовних вимог, дії відповідача щодо неповернення першої частини гарантійного внеску страховику, який втратив статус члена МТСБУ, є неправомірними та порушують його права та охоронювані законом інтереси на отримання частини гарантійного внеску у строки, встановлені законом.

Згідно наявних в матеріалах справи звітів про рух коштів ФЗП ПрАТ "СК "Крона" за 4 квартал 2014 року залишок на 01.10.2014 складає 1 120 613, 68 грн., інвестдохід зарахований до ГВ складає 28 733, 46 грн., залишок на 31.12.2014 складає 1 149 267, 88 грн., інвестиційний дохід - 25023, 45 грн.

Згідно наявних в матеріалах справи звітів про рух коштів ФЗП ПрАТ "СК "Крона" за 1 - 4 квартал 2015 року залишок на 01.01.2015 складає 1 149 267, 88 грн., інвестдохід зарахований до ГВ складає 28 216, 06 грн., залишок на 31.03.2015 складає 1 177 483, 94 грн., інвестиційний дохід - 26 349, 26 грн.; залишок на 01.04.2015 - 1 177 483,94 грн., інвестдохід зарахований до ГВ - 26 349, 26 грн., залишок на 30.06.2015 - 1 203 833, 20 грн., інвестиційний дохід - 32 013, 00 грн.; залишок на 01.07.2015 складає 1 203 833,20 грн., інвестдохід зарахований до ГВ складає 32 013, 00 грн., залишок на 30.09.2015 складає 1 235 846,20 грн., інвестиційний дохід - 32 300,58 грн.; залишок на 01.10.2015 складає 1 235 846,20 грн., інвестдохід зарахований до ГВ складає 32 300, 58 грн., залишок на 31.12.2015 складає 12 680 146,78 грн., інвестиційний дохід - 37 217, 35 грн.

Відповідно до довідки відповідача від 06.05.2016 за вих. № 5 - 41/12332 щодо частки коштів ПАТ "СК "Крона" в ЦСРФ МТСБУ станом на 31.03.2016 позивач фактично сплатив 728 300,52 грн. гарантійного внеску до Фонду захисту потерпілих у ДТП, а за період з моменту припинення членства позивача в МТСБУ по 31.03.2016 відповідач сплатив 191 530, 91 грн. з фактично сплаченого позивачем гарантійного внеску до ФЗП, в т. ч. 54 258, 81 грн. на відшкодування шкоди відповідно до пп. г) п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", 137 272, 10 грн. - на створення резерву знецінення фінансових інвестицій, що були розміщені в АТ "Брокбізнесбанк" відповідно до п. 43.4. ст. 43 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Станом на 31.03.2016 залишок сплаченого гарантійного внеску до ФЗП становить 536 769,61 грн., сума інвестиційного доходу 184 829, 71 грн.

Згідно довідки відповідача від 11.08.2016 за вих. № 5 - 41/21515 залишок коштів у фонді захисту потерпілих (ФЗП) позивача на 01.01.2005 складав 14 598, 95 грн.

Надходження до ФЗП за 2005 - 2014 роки - 1 698 899, 37 грн., в тому числі:

- фактично сплачений гарантійний внесок - 728 300, 52 грн.;

- інвестиційний дохід зарахований до гарантійного внеску - 28 733, 46 грн.;

- надходження коштів за регресом - 35 518, 31 грн.;

- щомісячні відрахування до ФЗП 5 % - 392 832, 55 грн.;

- щомісячні відрахування до ФЗП 3 % - 513 514, 53 грн.;

Використання ФЗП а 2005 - 2014 роки - 564 230, 4 грн., в тому числі:

- регламентні виплати - 522 861,19 грн.;

- судові витрати - 14 020, 04 грн.;

- витрати на врегулювання - 8 893,80 грн.;

- послуги аварійних комісарів - 18 455, 41 грн.

Залишок коштів ФПЗ позивача станом на 01.01.2015 - 1 149 267, 88 грн., в тому числі:

- фактично сплачений гарантований внесок - 728 300, 52 грн.;

- сформований гарантійний внесок за рахунок вільних від зобов'язань коштів відповідно до Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" - 312 707, 78 грн.;

- інвестиційний дохід зарахований до ГВ - 28 733,46 грн.;

- щомісячні відрахування до ФЗП 3 % - 79 526, 12 грн.

Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача (з урахуванням прийнятих судом першої інстанції уточнень позовних вимог) про:

1) визнання дій відповідача протиправними;

2) про зобов'язання відповідача розпочати процедуру повернення внесків позивача;

3) про стягнення з відповідача на користь позивача:

- заборгованість за невиплату першого платежу гарантійного внеску у розмірі 114 926,78 грн., які розраховані позивачем, виходячи з пропорції 10% від загального залишку коштів позивача у Фонді захисту потерпілих станом на 01.01.2015 в загальному розмірі 1 149 267,88 грн. (728 300,52 грн. (фактично сплачений гарантійний внесок) + 312 707,78 грн. (сформований гарантійний внесок за рахунок вільних від зобов'язань коштів відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») + 28 733,46 грн. (інвестиційний дохід зарахований до ГВ) + 79 526,12 грн. (щомісячні відрахування до ФЗП 3%));

- пені за порушення строків виплати 10% першого платежу гарантійного внеску за період з 21.01.2015 по 24.07.2015 у розмірі 31 991,90 грн.;

- інфляційного збільшення суми боргу за період з 24.01.2015 по 31.03.2016 у розмірі 43 317,46 грн.;

- суми3 % річних за період з 24.01.2015 по 31.03.2016 у розмірі 4 304, 28 грн.

Розглянувши доводи апеляційних скарг та здійснивши в апеляційному порядку перегляд справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 39.1. ст. 39 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

Статут МТСБУ затверджується зборами засновників (членів) МТСБУ, погоджується з Уповноваженим органом та реєструється відповідно до вимог законодавства.

Фінансування статутної діяльності МТСБУ здійснюється за рахунок внесків страховиків - членів МТСБУ, а також за рахунок пасивних доходів від тимчасово розміщених коштів цього фонду та інших джерел, не заборонених законодавством, у порядку, визначеному Статутом МТСБУ, та в обсягах, передбачених кошторисом, що затверджується президією МТСБУ (ст. 42 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Статтею 43 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що для забезпечення виконання зобов'язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому створюються, централізовані страхові резервні фонди, зокрема, фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених ст. 41 Закону.

Джерелами формування централізованих страхових резервних фондів є: базовий та додаткові гарантійні внески у розмірі, визначеному МТСБУ; відрахування страховиків з премій обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності у розмірі, визначеному Координаційною радою МТСБУ; повернені МТСБУ в регресному порядку кошти за заподіяну у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкоду; добровільні внески та пожертвування.

Порядок і умови формування централізованих страхових резервних фондів встановлюються положенням про порядок і умови формування централізованих страхових резервних фондів, що затверджується президією МТСБУ та погоджується з Координаційною радою МТСБУ.

Кошти централізованих страхових резервних фондів, створених при МТСБУ, розміщуються з урахуванням безпечності, прибутковості та ліквідності і мають бути представлені активами таких категорій: грошові кошти на банківських рахунках, банківські депозити (вклади), цінні папери, що емітуються державою.

Пунктом 51.8. статті 58 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що члени МТСБУ зобов'язані сплачувати:

а) членські внески у розмірі, визначеному загальними зборами членів МТСБУ;

б) гарантійні та інші внески до фондів МТСБУ, створених відповідно до цього Закону та положень про порядок і умови формування централізованих страхових фондів, а також компенсацію здійснених МТСБУ витрат за зобов'язаннями страховиків. Розміри базових гарантійних внесків страховика до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ станом на останній день кожного кварталу не можуть бути меншими за розміри, визначені положеннями про ці фонди;

в) відрахування з премій обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідно до цього Закону.

В той же час, згідно п. 51.9 зазначеної вище статті, гарантійні внески, сплачені страховиком до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, з урахуванням інвестиційного доходу, отриманого від розміщення таких внесків, та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ, підлягають поверненню страховику за умови, що стосовно нього не здійснюється процедура ліквідації та/або банкрутства. Строк такого повернення з фонду захисту потерпілих становить три роки з дня припинення асоційованого членства страховика в МТСБУ, з фонду страхових гарантій - п'ять років з дня припинення його повного членства в МТСБУ, але не раніше наступного дня після виконання зобов'язань за договорами міжнародного страхування та перестрахування або передачі зобов'язань іншому страховику - повному члену МТСБУ.

Страховик, який протягом двох місяців має заборгованість перед МТСБУ щодо сплати у повному обсязі внесків, відрахувань до фондів МТСБУ, створених відповідно до цього Закону, або компенсації витрат, здійснених МТСБУ за його зобов'язаннями, втрачає відповідний статус асоційованого та/або повного члена МТСБУ (п. 51.10 ст. 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Як встановлено судом, Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо - транспортних пригодах, було затверджено протоколом Координаційної ради МТСБУ від 06.12.2012 № 31/2012. В подальшому, протоколом Президії МТСБУ від 07.08.2014 № 320/2014 була затверджена нова редакція зазначеного положення.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відхилення як безпідставного та необґрунтованого твердження відповідача про те, що до правовідносин сторін слід застосовувати Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо - транспортних пригодах в новій редакції, затвердженій протоколом Президії МТСБУ від 07.08.2014 № 320/2014, оскільки, в п. 6.1. зазначеної редакції положення зазначено, що воно набирає чинності з дня наступного за днем погодження Координаційною радою Бюро, тобто з 18.11.2014.

Наведене також зазначено у постанові Вищого господарського суду України від 06.04.2016 у даній справі, якою скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанцій у даній справі і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції, в якій зазначено про безпідставність доводів відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин норм Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затвердженого Протоколом координаційної ради МТСБУ 06.12.2012 року №31/2012, яке діяло станом на 23.01.2014.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що до правовідносин сторін щодо повернення внесків застосовуються норми положень та законів, що діяли на момент припинення членства страховика (позивача) в МТСБУ, тобто станом на 23.01.2014, про що місцевим господарським судом також зроблено аналогічний висновок під час розгляду справи.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент припинення членства позивача в МТСБУ (23.01.2014) діяло Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затверджене Протоколом координаційної ради МТСБУ 06.12.2012 №31/2012, і відповідне саме вказане Положення у відповідній редакції підлягає застосуванню до спірних правовідносин сторін, яке набрало чинності з 01.01.2013 (п. 6.1).

Пунктом 2.2. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах встановлено, що джерелами формування фонду захисту потерпілих є: базовий та додаткові гарантійні внески; відрахування страховиків з премій за внутрішніми договорами; повернені Бюро у регресному порядку кошти за заподіяну у результаті ДТП шкоду; добровільні внески та пожертвування.

Мінімальний базовий гарантійний внесок страховика до фонду захисту потерпілих встановлюється у сумі, еквівалентній 500 000 євро та визначається страховиком самостійно, виходячи із залишку коштів такого страховика у фонді (п. 2.3, 2.8. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах).

Також, пунктом 2.10 Положення визначено, що розмір додаткового гарантійного внеску до фонду захисту потерпілих, порядок його формування і використання, встановлюється Президією Бюро.

Пунктом 4.4. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах визначено, що інвестиційний дохід, отриманий внаслідок розміщення коштів гарантійних внесків фонду захисту потерпілих, щомісяця розподіляється між страховиками пропорційно залишкам гарантійних внесків на початок звітного місяця. За рішенням Президії Бюро цей інвестиційний дохід перераховується страховикам. У разі наявності у страховика заборгованості перед Бюро або порушення умов забезпечення платоспроможності, визначених законодавством та/або внутрішніми документами Бюро, інвестиційний дохід за рішенням Президії Бюро може бути спрямований на погашення заборгованості такого страховика або збільшення його гарантійного внеску. До моменту перерахування страховикам, інвестиційний дохід є фінансовим забезпеченням виконання своїх зобов'язань перед Бюро цими страховиками.

Облік коштів фонду захисту потерпілих здійснюються із забезпеченням персоніфікації надходжень та використання таких коштів в порядку, встановленому Президією Бюро (п. 5.1. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах).

При цьому, пунктом 6.3 Положення також зазначено, що станом на 05.11.2012 наявний залишок вільних від зобов'язань коштів, що сплачені страховиком до фонду захисту потерпілих, зараховуються до базового гарантійного внеску такого страховика у фонді захисту потерпілих.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що наведеним Положенням (п. 2.3, 2.8, 2.10) передбачено два види внесків: базовий (який вноситься страховиком до фонду захисту потерпілих) та додатковий (порядок його формування і використання, встановлюється Президією Бюро), які є джерелами формування фонду захисту потерпілих, які у сукупності складають суму гарантійного внеску, до якого також в процесі діяльності може бути зараховано інвестиційний дохід (внаслідок його включення в суму гарантійного внеску), що передбачено п.4.4 Положення, а також шляхом включення наявного залишку вільних від зобов'язань коштів, що визначено п. 6.3 Положення. Отже, наведені показники в сукупності і складають суму гарантійного внеску, який фактично формується шляхом внесення первісно визначеної суми коштів та подальшого зарахування до вказаної суми інвестиційного прибутку та наявного залишку вільних від зобов'язань коштів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що правова природа суми інвестиційного прибутку та суми наявного залишку вільних від зобов'язань коштів перетворюється у гарантійний внесок, і в наданих відповідачем відомостях здійснено розбивку суми гарантійного внеску по сумам його формування.

Як зазначалось вище, згідно довідки відповідача від 11.08.2016 за вих. № 5 - 41/21515 залишок коштів у фонді захисту потерпілих (ФЗП) позивача станом на 01.01.2015 складав 1 149 267, 88 грн., в тому числі:

- фактично сплачений гарантований внесок - 728 300, 52 грн.;

- сформований гарантійний внесок за рахунок вільних від зобов'язань коштів відповідно до Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" - 312 707, 78 грн.;

- інвестиційний дохід зарахований до ГВ - 28 733,46 грн.;

- щомісячні відрахування до ФЗП 3 % - 79 526, 12 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем заявлено зокрема вимогу про стягнення заборгованості за невиплату першого платежу (10%) гарантійного внеску у розмірі 114 926,78 грн., які розраховані позивачем, виходячи з пропорції 10% від загального залишку коштів позивача у Фонді захисту потерпілих станом на 01.01.2015 в загальному розмірі 1 149 267,88 грн. (728 300,52 грн. (фактично сплачений гарантійний внесок) + 312 707,78 грн. (сформований гарантійний внесок за рахунок вільних від зобов'язань коштів відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») + 28 733,46 грн. (інвестиційний дохід зарахований до ГВ) + 79 526,12 грн. (щомісячні відрахування до ФЗП 3%).

Відповідно до п. 3.12.2. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, при виході страховика із складу Бюро у зв'язку із виключенням з членів Бюро, втратою статусу асоційованого члена або позбавленням членства в Бюро гарантійні внески повертаються Дирекцією Бюро частинами: 10% його залишку - протягом 12 місяців з дати виходу страховика із складу Бюро, 30% залишку - протягом 12 місяців з дати виплати першої частини і решта залишку не пізніше закінчення трирічного строку з дати виходу страховика зі складу Бюро, з урахуванням встановленим положенням особливостей.

Згідно з п. 5.3. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах Дирекція Бюро щоквартально надає Президії Бюро та страховикам до 20 числа місяця, наступного за звітнім кварталом, звіт про наявність та рух коштів фонду захисту потерпілих з визначенням таких показників:

- залишок коштів на початок кварталу (в тому числі гарантійного внеску);

- фактичні надходження протягом кварталу (постатейно);

- регламентні виплати;

- інші витрати (постатейно);

- залишок коштів на кінець кварталу (в тому числі гарантійного внеску);

- доходи від розміщення коштів фонду захисту потерпілих;

- дебіторська заборгованість до фонду захисту потерпілих.

Порядок персоніфікованого обліку централізованих страхових фондів МТСБУ затверджено рішенням Президії МТСБУ від 10.02.2005, протокол № 121. Зазначений порядок визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про централізовані страхові резервні фонди Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - ЦСРФ) та розкриття її у фінансовій звітності відповідно до Положень (стандартів) бухгалтерського обліку в Україні.

Так, в п. 1.2.1. Порядку персоніфікованого обліку централізованих страхових фондів МТСБУ визначено, що внески страховиків до ЦСРФ - це сума коштів, яка сплачується страховиками - членами МТСБУ до ЦСРФ як гарантійні внески і щомісячні відрахування в порядку та розмірах визначених законодавством і обліковується у складі активів страховика.

Відповідно до п. 2.5. Порядку персоніфікованого обліку централізованих страхових фондів МТСБУ, частка кожного страховика у інвестиційному доході, отриманому від розміщення коштів ЦСРФ, визначається щомісяця пропорційно частці страховика у ЦСРФ станом на початок звітного місяця і відображається в обліку як кошти належні страховикам. Щоквартально після затвердження Президією МТСБУ звітів про рух коштів ЦСРФ, інвестиційний дохід перераховується страховикам.

Щоквартально Дирекція МТСБУ надає страховикам - членам МТСБУ звіт про наявність та рух коштів ЦСРФ та структуру активів, якими представлені ЦСРФ в порядку встановленому Положеннями про централізовані страхові резервні фонди. Ці звіти використовуються як додаток до спеціалізованої звітності страховика, що надається для підтвердження активів, якими мають бути представлені страхові резерви страховика.

За твердженням позивача кошти гарантійного внеску страховика в ФЗП станом на дату втрати страховиком статусу члена МТСБУ (23.01.2014) становлять суму 1 041 008, 30 грн. Також, на думку позивача, відповідач повинен був сплатити страховику перший платіж 10 % від суми 1 149 267, 88 грн., що становить 114 926,78 грн. протягом 12 місяців з дати виходу страховика із складу Бюро, тобто до 23.01.2015.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст. 193 ГК України, яка регламентує, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З врахуванням положень п. 3.12.2. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах та дати втрати позивачем членства у відповідача, суд погоджується з позивачем, що 10 % залишку гарантійного внеску відповідач був зобов'язаний повернути позивачу у строк до 23.01.2015.

В свою чергу, суд першої інстанції дійшов висновку, що визначаючи розмір своїх позовних вимог, позивач виходив із суми 1 149 267, 88 грн. з урахуванням інвестиційного доходу зарахованого до базового гарантійного внеску в розмірі 28 733, 46 грн., яка є сумою залишку його коштів на 31.12.2014 в фонді захисту потерпілих, і яку позивач визначає за звітом про рух коштів ФЗП ПрАТ "СК "Крона" за 4 квартал 2014. Проте, суд першої інстанції зазначив, що таке визначення суми, що підлягає поверненню не відповідає положенням ст. 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки згідно вказаної норми поверненню підлягає сплачений гарантований внесок з урахуванням інвестиційного доходу, та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ. А в звіті про рух коштів ФЗП вказується залишок коштів страховика в ФЗП, джерелами формування якого є не тільки фактично сплачені гарантійні внески (п. 2.2. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах). Як встановлено судом першої інстанції, за період членства позивача в МТСБУ ним фактично було сплачено гарантійного внеску до фонду захисту потерпілих в загальній сумі 728 300, 52 грн. Сплата позивачем гарантійного внеску до ФЗП у вказаній сумі підтверджена первинними документами, копії яких наявні в матеріалах справи, і підтверджується сторонами. Відповідно саме із цієї суми розраховується 10 % залишку гарантійного внеску ФЗП, які підлягають поверненню протягом 12 місяців з дати виходу страховика із складу Бюро. Інвестиційний дохід зарахований до гарантійного внеску склав, як підтверджено матеріалами справи, 28 733, 46 грн.

При цьому, судом першої інстанції при винесенні рішення враховано, що відповідно до положень ст. 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" поверненню підлягає сплачений гарантований внесок з урахуванням інвестиційного доходу, та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ.

Таким чином, за розрахунком суду першої інстанції, фактично сплачений до фонду захисту потерпілих гарантій внесок позивача з урахуванням інвестиційного доходу складає 757 033, 98 грн. (728 300, 52 + 28 733, 46 = 757 033, 98), а 10 % від нього становить 75 703, 40 грн. (757 033, 98 * 10 % = 75 703, 40), який відповідач повинен був сплатити позивачу у строк до 23.01.2015, чого ним здійснено не було, що і стало підставою для задоволення позовної вимоги позивача в цій частині у сумі 75 703, 40 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про допущення відповідачем прострочення виконання свого зобов'язання зі сплати гарантійного внеску (10%) у строк до 23.01.2015, проте, не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо присудженого розміру 10 % від гарантійного внеску в сумі 75 703, 40 грн., вважає висновок в частині визначення присудженої до стягнення суми - помилковим та зробленим внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, що і призвело до висновків, які не відповідають обставинам справи, з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, судом апеляційної інстанції встановлено, що наведеним Положенням (п. 2.3, 2.8, 2.10) передбачено два види внесків: базовий (який вноситься страховиком до фонду захисту потерпілих) та додатковий (порядок його формування і використання, встановлюється Президією Бюро), які є джерелами формування фонду захисту потерпілих, які у сукупності складають суму гарантійного внеску, до якого також в процесі діяльності може бути зараховано інвестиційний дохід (внаслідок його включення в суму гарантійного внеску), що передбачено п.4.4 Положення, а також шляхом включення наявного залишку вільних від зобов'язань коштів, що визначено п. 6.3 Положення. Отже, наведені показники в сукупності і складають суму гарантійного внеску, який фактично формується шляхом внесення первісно визначеної суми коштів (гарантійного внеску) та подальшого зарахування до вказаної суми (гарантійного внеску) інвестиційного прибутку та наявного залишку вільних від зобов'язань коштів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що правова природа суми інвестиційного прибутку та суми наявного залишку вільних від зобов'язань коштів перетворюється у гарантійний внесок, і в наданих відповідачем відомостях здійснено розбивку суми гарантійного внеску по сумам його формування.

При цьому дійсно, відповідно до положень ст. 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" поверненню підлягає сплачений гарантований внесок з урахуванням інвестиційного доходу, та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ. Проте, судом першої інстанції безпідставно не враховано ті обставини, що п. 4.4 та п. 6.3 Положення передбачено включення відповідних внесків (інвестиційного прибутку, наявний залишок вільних від зобов'язань коштів) до обсягів гарантійного внеску, який відповідно збільшується. І хоча він не сплачується в розумінні банківського законодавства (шляхом оформлення платіжних доручень), він нараховується (включається до існуючого гарантійного внеску, що призводить до його збільшення за рахунок інших коштів за своєю правовою природою) в межах установи і відповідні кошти включаються до його складу із зміною їх правової природи саме на кошти гарантійного внеску.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем заявлено зокрема вимогу про стягнення заборгованості за невиплату першого платежу гарантійного внеску у розмірі 114 926,78 грн., які розраховані позивачем, виходячи з пропорції 10% від загального залишку коштів позивача у Фонді захисту потерпілих станом на 01.01.2015 в загальному розмірі 1 149 267,88 грн. (728 300,52 грн. (фактично сплачений гарантійний внесок) + 312 707,78 грн. (сформований гарантійний внесок за рахунок вільних від зобов'язань коштів відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») + 28 733,46 грн. (інвестиційний дохід зарахований до ГВ) + 79 526,12 грн. (щомісячні відрахування до ФЗП 3%).

При цьому, колегією суддів Київського апеляційного господарського суду зазначається, що ні Договором, ні Законом ні Положенням про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах не передбачено включення до суми гарантійного внеску щомісячних відрахувань до фонду захисту потерпілих, оскільки за рахунок таких відрахувань до вказаного фонду МТСБУ відшкодовується шкода, на умовах, встановлених Законом, порядок використання таких коштів обумовлено розділом 3 наведеного Положення, і яким не передбачено можливості зарахування відповідних щомісячних відрахувань до фонду захисту потерпілих до складу гарантійного внеску, у зв'язку з чим підстави для включення 79 526,12 грн. щомісячних відрахувань до фонду захисту потерпілих до суми розрахунку 10% гарантійного внеску , належного до виплати - відсутні.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10% від суми гарантійного внеску у розмірі 106 974,17 грн., які розраховані судом апеляційної інстанції, виходячи з пропорції 10% від загального залишку коштів позивача у Фонді захисту потерпілих (що в сукупності є коштами гарантійного внеску) станом на 01.01.2015 в загальному розмірі 1 069 741,73 грн., виходячи з сум гарантійного внеску, як сплаченого так і сформованого за рахунок наступних показників: 728 300,52 грн. (фактично сплачений гарантійний внесок) + 312 707,78 грн. (сформований гарантійний внесок за рахунок вільних від зобов'язань коштів відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») + 28 733,46 грн. (інвестиційний дохід зарахований до ГВ).

До того ж, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пункту 51.9 статті 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", гарантійні внески, сплачені страховиком до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, з урахуванням інвестиційного доходу, отриманого від розміщення таких внесків, та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ, підлягають поверненню страховику за умови, що стосовно нього не здійснюється процедура ліквідації та/або банкрутства. Строк такого повернення з фонду захисту потерпілих становить три роки з дня припинення асоційованого членства страховика в МТСБУ, з фонду страхових гарантій - п'ять років з дня припинення його повного членства в МТСБУ, але не раніше наступного дня після виконання зобов'язань за договорами міжнародного страхування та перестрахування або передачі зобов'язань іншому страховику - повному члену МТСБУ.

Так, позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом було надано Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 22.06.2015, відповідно до якого відомості щодо здійснення та/або початку та/або завершення відносно позивача процедур ліквідації та/або банкрутства (санації) - відсутні, зокрема і під час розгляду судом першої інстанції відповідного спору. Крім того, судом апеляційної інстанції під час перегляду справи в апеляційному порядку за допомогою загальновідомого і загальнодоступного ресурсу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних - осіб - підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України, встановлено, що відносно позивача в графі «Дані про перебування юридичної особи у процесі припинення/провадження у справі про банкрутство санації» зазначено, що позивач не перебуває в процесі припинення, що також згідно з приписами пункту 51.9 статті 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є умовою повернення позивачу гарантійного внеску у розмірі, визначеного судом апеляційної інстанції за результатами перегляду справи в апеляційному порядку.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що страховик (позивач) має право на повернення частини гарантійного внеску у передбачений Законом, Порядком. Приймаючи до уваги втрату позивачем статусу асоційованого члена МТСБУ 23.01.2014 та враховуючи приписи пункту 51.9 статті 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", частини залишку гарантійного внеску повертаються страховику за три роки, з урахуванням вищенаведених у Положенні від 06.12.2012 р. № 31/2012 особливостей. Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон містить загальний строк здійснення процедури виплати гарантійного внеску (три роки), проте, Положенням від 06.12.2012 р. № 31/2012 встановлено особливості такої виплати, яка полягає у розбивці виплати на частини: 10% його залишку - протягом 12 місяців з дати виходу страховика із складу Бюро, 30% залишку - протягом 12 місяців з дати виплати першої частини і решта залишку не пізніше закінчення трирічного строку з дати виходу страховика зі складу Бюро, з урахуванням встановленим положенням особливостей, що передбачено п. 3.12.2. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах.

Доводи відповідача про те, що ним було здійснено часткову сплату гарантійного внеску в сумі 191 530, 91 грн. на відшкодування шкоди відповідно до пп. г п. 41.1. ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (54 258, 81 грн.) та на створення резерву знецінення фінансових інвестицій, що були розміщені в АТ "Брокбізнесбанк" відповідно до п. 43.4. ст. 43 вищезазначеного закону (137 272, 10 грн.), внаслідок чого залишок сплаченого гарантійного внеску до ФЗП становить 536 769, 61 грн. - судом апеляційної інстанції відхиляється як підстава для зменшення присудженої до стягнення суми, оскільки станом на момент прийняття оскаржуваного судового рішення відповідачем не було додано жодних первинних документів, із яких би можливо встановити факт сплати відповідачем 191 530, 91 грн. з гарантійного внеску позивача та дати такої сплати. Крім того, згідно наданих сторонами пояснень на стадії апеляційного провадження по справі, вказані кошти були перераховані вже після прийняття рішення судом першої інстанції, що згідно з приписами частини сьомої пункту 12 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17 травня 2011 року N 7 не є підставою для зміни або скасування судового рішення. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що сторони не позбавлені права у випадку початку виконавчого провадження, подати державному виконавцю відповідні докази сплати у добровільному порядку грошових коштів в рахунок виконання зобов'язань з повернення гарантійного внеску.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що належних та допустимих доказів в розумінні приписів ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України наявності у страховика неврегульованих подій, що мають ознаки страхових випадків матеріали справи також не містять і такі обставини не встановлені ні судом першої інстанції ні судом апеляційної інстанції під час апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 106 74,17 грн. боргу з виплати гарантійного внеску (10% від загального розміру гарантійного внеску), у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні у відповідній частині згідно з приписами п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

Також, розглянувши вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість, проте внаслідок невірного визначення судом першої інстанції суми гарантійного внеску (10%), який підлягає стягненню, відповідні показники підлягають перерахуванню судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже передбачене законом право кредитора вимагати спати боргу з урахуванням, процентів річних та процентів за користування чужими грошовими коштами є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом апеляційної інстанції здійснено перерахунок 3 % річних за період прострочення з 24.01.2015 (оскільки 23.01.2014 позивач втратив членство у МТСБУ, і річний строк виплати першого траншу гарантійного внеску в розмірі 10% сплив 23.01.2015 річний строк на його виплату відповідачем) по 31.03.2016 (гранична дата нарахування, визначена позивачем самостійно), відповідно до якого з відповідача підлягає стягненню за вказаний період 3 % річних в розмірі 3 807,11 грн., розраховані на суму 106 974,17 грн.

Судом апеляційної інстанції здійснено перерахунок інфляційних втрат, розрахованих на суму 106 974,17 грн., за період з 24.01.2015 (оскільки 23.01.2014 позивач втратив членство у МТСБУ, і річний строк виплати першого траншу гарантійного внеску в розмірі 10% сплив 23.01.2015 річний строк на його виплату відповідачем) по 31.03.2016 (гранична дата нарахування, визначена позивачем самостійно), з урахуванням щомісячних показників інфляції та згідно з приписами Листа Верховного Суду України «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» N 62-97р від 03.04.97, за розрахунком суду апеляційної інстанції розмір інфляційних втрат є більшим, ніж заявлено позивачем (43 956,57 грн.), проте, суд апеляційної інстанції задовольняє вимогу позивача в цій частині не виходячи за межі заявлених позовних вимог (з урахуванням прийнятих судом першої інстанції змін до позовних вимог, в межах яких розглянуто спір), у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за вказаний період інфляційні втрати в розмірі 43 317,46 грн.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується яз висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача щодо стягнення пені з відповідача за порушення строків повернення частини гарантійного внеску за період з 21.01.2015 по 24.07.2015 в розмірі 31 991,90 грн. не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст. 549 ЦК України пенею, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. При цьому, згідно ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлює, що правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (пеню), якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства. Договір укладений між сторонами не містить положень щодо нарахування пені за несвоєчасне повернення частини гарантійного внеску, не містить відповідних положень і законодавство, що регулює відносини сторін.

Таким чином, сторонами письмово в укладеному між ними договорі не було досягнуто домовленості щодо забезпечення зобов'язань по поверненню частини гарантійного внеску неустойкою, у зв'язку з чим вимога позивача про стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань по поверненню частини гарантійного внеску в розмірі - задоволенню не підлягає, і судом першої інстанції вірно було відмовлено у задоволенні позовної вимоги у наведеній частині, у зв'язку з чим у суду апеляційної інстанції відсутні обумовлені ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстави для зміни або скасування рішення у наведеній частині.

Також, розглянувши в процесі апеляційного провадження вимоги позивача в частині позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо порушення порядку, встановленого Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Положенням про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у ДТП в частині повернення позивачу гарантійного внеску з Фонду захисту потерпілих у ДТП та зобов'язання відповідача розпочати процедуру повернення внесків позивача у порядку та у терміни, встановлені Положенням про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у ДТП, затвердженого Протоколом координаційної ради МТСБУ 06.12.2012 № 31/2012, що діяло на момент виходу позивача із членів відповідача, тобто станом на 23.01.2014 - суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказані вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Згідно із ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При виборі способу захисту цивільного права необхідно врахувати специфіку права та характер його порушення. Захист права судом відбувається з урахуванням установлених законом меж здійснення суб'єктивного права на захист і компетенції суду.

Порушене право позивача на отримання грошових коштів внаслідок визнання неправомірними дій відповідача щодо їх невиплати та зобов'язання його розпочати процедуру їх повернення не поновлюється, адже з факту визнання неправомірними дій не випливає безумовний обов'язок відповідача сплатити позивачу певну суму коштів, як і зобов'язання розпочати процедуру повернення внесків не свідчить про зобов'язання її закінчити.

За таких обставин, обрані позивачем способи захисту (відновлення) порушеного права шляхом визнання дій відповідача не правомірними та зобов'язання відповідача розпочати процедуру повернення гарантійних внесків не призведе до відновлення порушеного права позивача на отримання грошових коштів, відтак не є належними.

Відповідно до п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18, господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні спору у справі господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Верховний Суд України у Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України вказав наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного вище, суд зазначає, що ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, проте, обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом заявлення вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо порушення порядку, встановленого Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Положенням про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у ДТП в частині повернення позивачу гарантійного внеску з Фонду захисту потерпілих у ДТП та зобов'язання відповідача розпочати процедуру повернення внесків позивача у порядку та у терміни, встановлені Положенням про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у ДТП, затвердженого Протоколом координаційної ради МТСБУ 06.12.2012 № 31/2012, що діяло на момент виходу позивача із членів відповідача, тобто станом на 23.01.2014 - не відповідає ефективному засобу захисту.

З огляду на викладене, вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають і судом першої інстанції обгрунтовано було відмовлено позивачу у задоволенні вказаних позовних вимог, у зв'язку з чим у суд апеляційної інстанції згідно з приписами ст. 104 Господарського процесуального кодексу України відсутні підстави для зміни або скасування рішення у наведеній частині.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною першою статті 49 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судовий збір покладається:

- у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

- у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною сьомою статті 49 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, за результатами перегляду справи № 910/22866/15 за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» та Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача - задоволенню не підлягає, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 підлягає зміні в частині присудженого до стягнення розміру гарантійного внеску (першого траншу у розмірі 10% від загальної суми), інфляційних втрат і 3% річних, присудивши за результатами апеляційного перегляду справи до стягнення з відповідача на користь позивача 106 974,17 грн. першої частини гарантійного внеску (10%), 3 807,11 грн. 3% річних та 43 317,46 грн. інфляційних втрат, із здійсненням перерозподілу судового збору. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 про відмову у задоволенні позовних вимог - підлягає залишенню без змін.

Згідно з ст. 49 ГПК України позивачем понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати по сплаті судового збору, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв'язку з чим на підставі п. 1 та п.3 ч. 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України рішення суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 підлягає зміні в частині присудженого до стягнення розміру гарантійного внеску (першого траншу у розмірі 10% від загальної суми), інфляційних втрат і 3% річних, присудивши за результатами апеляційного перегляду справи до стягнення з відповідача на користь позивача 106 974,17 грн. першої частини гарантійного внеску (10%), 3 807,11 грн. 3% річних та 43 317,46 грн. інфляційних втрат, із здійсненням перерозподілу судового збору, із здійсненням перерозподілу судового збору. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 про відмову у задоволенні позовних вимог - підлягає залишенню без змін. Апеляційна скарга Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) не знайшла свого підтвердження у матеріалах справи, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції відмовляє у її задоволенні.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона», у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на сторін спору пропорційно, а за подачу апеляційної скарги Моторним (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) - на відповідача повністю.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 змінити в частині присудженого до стягнення розміру гарантійного внеску (першого траншу у розмірі 10% від загальної суми), інфляційних втрат і 3% річних, присудивши за результатами апеляційного перегляду справи до стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» 106 974,17 грн. першої частини гарантійного внеску (10%), 3 807,11 грн. 3% річних та 43 317,46 грн. інфляційних втрат, із здійсненням перерозподілу судового збору.

В решті рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 про відмову у задоволенні позовних вимог - залишити без змін.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 у справі № 910/22866/15 в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Моторно (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8; ідентифікаційний код 21647131) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Крона" (04071, м. Київ, вул. Межигірська, 32-А; ідентифікаційний код 30726778) 106 974 (сто шість тисяч дев'ятсот сімдесят чотири) грн. 17 коп. першої частини гарантійного внеску (10%), 3 807 (три тисячі вісімсот сім) грн. 11 коп. 3% річних та 43 317 грн. (сорок три тисячі триста сімнадцять) грн. 46 коп. інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 311 (дві тисячі триста одинадцять) грн. 49 коп.

3. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.».

4. У задоволенні апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) - відмовити.

5. Стягнути з Моторно (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8; ідентифікаційний код 21647131) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Крона" (04071, м. Київ, вул. Межигірська, 32-А; ідентифікаційний код 30726778) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3 603 (три тисячі шістсот три) грн. 92 коп.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

7. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

О.О. Хрипун