ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2016 р. Справа № 911/2850/16

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Колесника Р.М. за участю секретаря судового засідання Щотової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування Немішаївський агротехнічний коледж, Київська обл., смт. Немішаєве

про стягнення 9 028,47 гривень

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №14-91 від 18.04.2014;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 0073 від 13.01.2016.

Позивач, публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування Немішаївський агротехнічний коледж, відповідач про стягнення 9 028,47 гривень, з яких 5 514,43 гривень пеня, 289,02 гривень 3% річних та 3 225,02 гривень інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу від 09.02.2015 №2576/15-ТЕ(Т)-17 щодо здійснення розрахунку за поставлений природний газ у строк визначений договором.

28.09.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач безпідставно нарахував 3% річних, інфляційних втрат та пені на заборгованість, оскільки борг відповідача перед позивачем відсутній. Також, відповідач зазначає, що оплата здійснювалась на підставі рахунків-фактур, які були підставою для проведення оплат органами казначейства.

17.10.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких представник відповідача зазначив, що коледж фінансується за рахунок державних коштів, і має бюджетні зобовязання. Одним з таких бюджетний зобовязань є оплата за купівлю природного газу. Таке бюджетне зобовязання здійснюється відповідно до бюджетного асигнування. Бюджет коледжу складається з загального та спеціального фонду. Оплата за отриманий газ від позивача здійснювалась за рахунок загального фонду коледжу. 07.05.2015 коледж звернувся із листом до Міністерства освіти і науки України з проханням збільшити бюджетні асигнування на оплату природного газу, в звязку із збільшенням вартості газу. А оскільки бюджетне асигнування та бюджетне зобовязання здійснювалось за рахунок загального фонду коледжу, то і оплата за природний газ відбувалась із загального фонду коледжу і в межах наявних на момент оплати коштів. Враховуючи вищевикладене, коледж не міг здійснювати оплату природного газу з спеціального фонду, оскільки коштів на оплату природного газу в спеціальному фонді не передбачалося і використання коштів спеціального фонду рахувалось б як нецільове використання бюджетних коштів.

У судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Розгляд справи відкладався.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

09.02.2015 між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Відокремленим підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування Немішаївський агротехнічний коледж (покупець) було укладено договір №2576/15-ТЕ(Т)-17 купівлі-продажу природного газу (договір).

Відповідно до п. 1.1. договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2013 р. природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ (газ), на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п. 1.2. договору).

Згідно з п. 2.1. договору продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.03.2015 газ обсягом до 31,000 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб м):

І квартал 31,0 (січень 15, лютий 10, березень 6).

Відповідно до п. 3.1. договору продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання передачі.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузлу/вузлів обліку газу покупця (п. 3.3. договору).

Відповідно до п. 3.4. договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно з п. 5.1. договору ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом.

Ціна за 1 000 куб. м природного газу становить 1 091,00 гривень з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1 000 куб. м природного газу 1 091,00 гривень крім того ПДВ 20% - 218,20 гривень, всього з ПДВ 1 309,2- гривень (п. 5.2. договору).

У разі зміни уповноваженим органом ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання, вони є обовязковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію (п. 5.3. договору).

Загальна вартість цього договору на дату його укладення становить з ПДВ 40 585,20 гривень.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Розділом 11 договору сторони передбачили, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2015 і діє в частині реалізації газу до 31 березня 2015 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв природний газ в обємі 35,406 тис.куб.м. на загальну суму 46 353, 55 гривень, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 24.02.2015 за січень 2015 на суму 18 879,98 гривень, від 28.02.2016 за лютий 2015 на суму 17 460,81 гривень, від 31.03.2015 за березень 2015 року на суму 10 012,76 гривень, підписаними представниками сторін та скріпленими печатками підприємств.

На дату звернення з даною позовною заявою до суду заборгованість, в тому числі сума основного боргу відповідачем погашена, однак погашення заборгованості відбулося з простроченням виконання зобовязання, так зокрема: 27.02.2015 сплачено 18 879,98 гривень, 18.06.2015 сплачено 17 460,81 гривень, 18.06.2015 сплачено 2 026,64 гривень, 20.10.2015 сплачено 7 986,12 гривень.

Предметом позову є вимога про стягнення з відповідача 5 514,43 гривень пені, 289,02 гривень 3% річних та 3 225,02 гривень інфляційних втрат, які виникли у звязку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобовязання з оплати переданого природного газу за договором купівлі-продажу природного газу від 09.02.2015 №2576/15-ТЕ(Т)-17.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно з частиною першою ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що за газ отриманий протягом січня 2015 на суму 18 879,98 гривень відповідачем проведено оплату 27.02.2015, коли як остаточний розрахунок за січень мав бути проведений до 14.02.2015 (14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу); за газ, отриманий протягом лютого на суму17 460,81 гривень відповідачем проведено оплату 18.06.2015, коли як остаточний розрахунок за лютий мав бути проведений до 14.03.2015; за газ, отриманий протягом березня 2015 на суму 10 012,76 гривень відповідачем проведено оплату 18.06.2015 та 20.10.2015, коли як остаточний розрахунок за лютий мав бути проведений до 14.04.2015.

Здійснивши перерахунок стягуваної суми 3 % річних в розмірі 289,02 гривень та інфляційних втрат в розмірі 3 225,02 гривень, суд приходить до висновку, що їх нараховано відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов'язань з оплати переданого газу у розглядуваний період, розрахунок є арифметично вірним та обґрунтованим, а позовні вимоги, в цій частині, такими, що підлягають задоволенню.

Доводи відповідача про те, що прострочення оплати за поставлений газ було обумовлено недостатнім рівнем бюджетного фінансування цих витрат судом до уваги не приймаються, оскільки відповідно до ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Крім того, звернення відповідача до Міністерства освіти України з приводу необхідності додаткового фінансування витрат на оплату поставленого газу відбулося лише в травні 2015, тобто вже поза межами встановлених договором строків оплати за поставлений газ, що не може в повній мірі свідчити про відсутність вини відповідача у простроченні платежів.

Суд з розумінням ставиться до того, що фінансування відповідача, його витрат здійснюється за рахунок державного бюджету, що зазвичай відбувається не на належному рівні, але суд обмежений у праві здійснювати зменшення нарахованих позивачем сум інфляційних втрат та 3% річних, а підстав для відмови у задоволення позову в цій частині у повному обсязі у суду також не має.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені суд приходить до наступних висновків.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частиною шостою статті 232 ГК України.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він зобовязується сплатити продавцю крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Враховуючи вищевикладені норми закону та умови договору, позивачем у звязку з простроченням виконання зобовязання з оплати спожитого газу нараховані 5 514,43 гривень пені відповідно до наданого розрахунку, який відповідає вимогам закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пленум Вищого господарського суду України в пункті 3.17.4 постанови від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'ясняє, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 223 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги викладене, та враховуючи загальні засади цивільного законодавства справедливості, добросовісності, розумності, баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене вищезазначене прострочення грошового зобов'язання, суд вважає за доцільне скористатися правом, наданим п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, та зменшити розмір пені, а саме: зменшити суму пені, що підлягає зменшенню до 2 000,00 гривень.

При цьому судом враховано, що відповідачем виконане основне зобовязання, витрати відповідача фінансуються із державного бюджету та в країні склалася усталена практика щодо неналежного фінансування витрат бюджетних установ, що саме і стало причиною неналежного виконання зобовязання відповідачем, відповідач вчиняв певні заходи з метою отримання додаткового фінансування (звернення до Міністерства освіти України від 07.05.2015), хоча вони і не в повній мірі були своєчасними але дають суду підстави вважати поведінку відповідача як добросовісну.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 289,02 гривень 3% річних, 3 225,02 гривень інфляційних втрат, 2 000,00 гривень пені.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно приписів пункту 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Отже, витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 ГПК України покладається судом на відповідача у повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування «Немішаївський агротехнічний коледж» (07854, Київська обл., Бородянський р-н, смт. Немішаєве, вул. Технікумівська, 1, код 33295412) на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, Шевченківський р-н, вул. Богдана Хмельницького, 6, код 20077720) 289,02 гривень 3% річних, 3 225,02 гривень інфляційних втрат та 2 000,00 гривень пені та 1 378,00 гривень судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 17.10.2016 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 24.10.2016.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Р.М. Колесник