КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" жовтня 2016 р. Справа№ 910/6672/16
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Гончарова С.А.
суддів: Скрипки І.М.
Коротун О.М.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:
від позивача: Пономаренко О.О. за належним чином оформленою довіреністю;
від відповідача-1: Тодерян В.М. за належним чином оформленою довіреністю;
від відповідача-2: не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод"
на рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2016 року
у справі № 910/6672/16 (суддя Підченко Ю.О.)
за позовом Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод"
до 1. Міністерства оборони України
2. Балаклійською міською радою Харківської області
про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування збітків

ВСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2016 року у справі № 910/6672/16 (суддя Підченко Ю.О.) у задоволенні позовних вимог до Міністерства оборони України та Балаклійською міською радою Харківської області відмовлено повністю.
Не погоджуючись із рішенням суду, Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва по справі № 910/6672/16 від 29.07.2016 року, позовні вимоги Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод" до Міністерства оборони України задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що на цей час органом уповноваженим управляти спірною земельною земельної ділянкою, є Міністерство оборони України. Відповідно до наданих відповідачу-1 повноважень, для приведення спірної земельної ділянки до норм чинного законодавства та належної реєстрації, у тому числі скасування Державного акту на право постійного користування землею від 03.12.1998, зареєстрованого за №138, серія І-ХР № 001646 в органах місцевого самоврядування, потрібна згода саме Міністерства оборони України.
Таким чином з моменту прийняття наказу Міністра оборони України від 30.08.11 №540 "Про організацію передачі основних фондів, озброєння, військової техніки та інших матеріально-технічних засобів з державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод" були порушені права ДП «БРЗ», що підтверджено матеріалами справи та обґрунтовано у позовній заяві та у запереченнях на відзив відповідача-1.
Таким чином внаслідок бездіяльності Міністерства оборони України позивач вимущений нести збитки у вигляді сплати земельного податку за земельну ділянку якою не користується.
Також, апеляційна скарга обґрунтована тим, що ДП «БРЗ» з моменту виконання наказу Міністра оборони України від 30.08.2011 №540, а саме підписання Акту приймання-передачі будинків, споруд та благоустрою військового містечка №2 та схеми розмежування технічної території між ДП "Балаклійський ремонтний завод" та військовою частиною А 1352 22.12.2011 припинило фактичне користування земельною ділянкою площею 16,544 га шляхом розмежування, хоча відбувся поділ земельної ділянки, і при відповідному рішенні з боку відповідача, це було б правовою підставою для внесення змін в Державний земельний кадастр.
Апелянт також зазначає, що якщо Міністерство оборони направить відповідні документи до органів місцевого самоврядування, ДП «БРЗ» сплачуватиме земельний податок до реєстрації змін на законних підставах. Таким чином противоправна поведінка відповідача-1 безпосередньо пов`язана зі збитками, які несе позивач.
Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями від 02.09.2016 року, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Коротун О.М.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2016 року апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 12.10.2016 року.
Відповідач-2, згідно з поданим до суду 07.10.2016 року відзивом, зазначив, що вимоги Позивача до Відповідача - 1 про зобов`язання вжити заходів щодо припинення права постійного користування згідно Державного акту на право постійного користування землею від 03.12.1998р. І-ХР № 001646 в частині прийняття відповідного рішення є обґрунтованими та, що позовні вимоги Позивача не можуть бути пред`явлені до Балаклійської міської ради Харківської області як другого відповідача, та не підлягають задоволенню міською радою як Відповідачем - 2 за відсутності предмету спору між сторонам.
Відповідач-2 до судового засідання, що відбулось 12.10.2016 року, не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.
Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.
Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача-2 не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності відповідача-2 є можливим.
Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.
На підставі акту на право постійного користування землею від 03.12.1998 року І-ХР № 001646 Державне підприємство Балаклійський ремонтний завод, який є правонаступником військової частини НОМЕР_1 , має права та обов`язки землекористувача відносно земельної ділянки, на якій розташована технічна територія підприємства на загальну площу 47, 599 га.
12.12.2011 року Державне підприємство Балаклійський ремонтний завод, на підставі Акту приймання-передачі було передано зі сфери управління Міністерства оборони України в управління Державного концерну Укроборонпром. На підставі цього ж акту було передано і нерухоме майно у кількості 230 одиниць, яке розташоване на 9 земельних ділянках загальною площею 65, 114 га.
Відповідно до пункту 1 вказаного акту, зняття переданих земельних ділянок з обліку Міністерства оборони України буде проведено згідно встановленого законодавством порядку.
Як вбачається із позовної заяви, на підставі наказу від 30.08.2011 року № 54 Про організацію передачі основних фондів, озброєння, військової техніки та інших матеріально-технічних засобів було проведено розмежування земельної ділянки, яка належить ДП БРЗ на праві користування на підставі акту на право постійного користування землею від 03.12.1998 року І-ХР № 001646. За результатами розмежування частиною земельної ділянки (16, 544 га) користується військова частина А 1352.
Таким чином, як зазначає позивач, розмір технічної території підприємства внаслідок розмежування зменшився на 16, 544 га.
З метою приведення документів на вищезазначену земельну ділянку до вимог земельного законодавства, ДП БРЗ звернулося до органів місцевого самоврядування з листом від 24.09.2012 року № 15/1587 про отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою. На підставі рішення Балаклійської міської ради від 18.10.2012 року № 525-VІ отримано дозвіл та замовлено проект землеустрою, який пізніше було направлено до Балаклійського відділу держземагенства для внесення даних в державний кадастровий реєстр, але підприємство отримало відмову у зв`язку з відсутністю розпорядження про припинення права користування землею згідно державного акту на право постійного користування І-ХР 001646 загальною площею 47, 599 га.
Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є зобов`язання Міністерство оборони України вжити заходів щодо припинення права постійного користування згудно Державного акту на право постійного користування землею від 3 грудня 1998 року І-ХР № 001646 на загальну площу 47, 599 га, який виданий в/ч А2028 правонаступником якої є Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" розподіливши земельну ділянку площею 31, 055 га Державному підприємству "Балаклійський ремонтний завод", земельну ділянку площею 16, 544 га військовій частині А 1352. (відповідно до уточненої позовної заяви позивача)
Позовні вимоги вмотивовані тим, що через бездіяльність у вирішенні питання зняття з обліку земель, які передані до Державного концерну "Укроборонпром" та враховуючи добровільну відмову землекористувача від користування земельною ділянкою Міністерство оборони України завдає шкоди ДП "БРЗ" у вигляді сплати земельного податку за земельну ділянку якою користується інша особа.
Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.
02.09.2013 року ДП БРЗ звернулось із листом № 15/1550 до районної державної адміністрації про припинення раніше виданого державного акту, але отримало відмову у звязку з відсутністю згоди власника (Міністерства оборони України) на скасування.
Листом від 16.01.2014 року № 15/64 Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" звернулось до Міністра оборони України з проханням надати згоду на припинення права користування згідно державних актів на право постійного користування земельними ділянками, які видані в/ч НОМЕР_1 , з метою розподілу земельних ділянок та оформлення правовстановлюючих документів та зняття земельних ділянок з сфери управління Міністерства оборони України в управління Державного концерну "Укроборонпром".
У відповідь на вказане звернення, на виконання доручення Міністра оборони України дане звернення, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних сил України листом № 303/6/27/197 від 17.02.2014 року повідомило, що Головним квартирно-експлуатаційним управлінням будуть опрацьовані встановленим порядком пропозиції щодо можливості припинення права користування земельними ділянками під нерухомим майном ДП "БРЗ" після прийняття остаточного рішення Міністерством оборони України та опрацювання питань, зазначених у листі.
Як вбачається з наступних листів Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, питання щодо припинення права постійного користування земельними ділянками буде вирішено після остаточного визначення надлишкового військового майна Міністерства оборони України та умов подальшого зберігання ОВТ, яке підлягає утилізації і залишається на майданчику ДП "БРЗ".
Згідно ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.
Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17.05.2011 року № 6, державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.
Земельні ділянки, що надані суб"єктам господарювання (державним підприємствам) перебувають у них на балансовому обліку. Зазначені державні підприємства є землекористувачами.
Підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема:
- добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;
- вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Земельним Кодексом;
- припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;
- використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;
- систематична несплата земельного податку або орендної плати;
- набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;
- використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини (ст. 141 Земельного кодексу України).
Листами № 1/1094 від 11.09.2014 року та № 15/598 від 03.06.2014 року позивач звертався до першого відповідача з добровільною відмовою від права постійного користування земельною ділянкою у порядку статті 142 Земельного кодексу України.
Згідно ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України, припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
Згідно п. 5.6 наказу Міністра оборони України від 22.12.2011 року № 795 припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється лише за наявності згоди Міністра оборони України на припинення такого права.
Розглянувши за дорученням Міністра оборони України дані звернення, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних сил України, повідомило ДП "БРЗ", що у зв`язку з тим, що до цього часу в межах території військового містечка № 2 площею 30, 7467 га ДП "БРЗ" на земельній ділянці площею близько 1, 749 га, яка перебуває на балансі ДП "БРЗ", продовжує зберігатися озброєння та військова техніка (ОВТ), що обліковуються за Центром обліку надлишкового військового майна Збройних сил України Департаменту надлишкового військового майна Міністерства оборони України.
Тому опрацювання питання припинення права постійного користування земельними ділянками можливо лише після остаточного визначення Департаментом надлишкового військового майна умов подальшого зберігання ОВТ.
Оскільки перший відповідач продовжує зволікати у вирішенні питання щодо припинення права постійного користування земельними ділянками згідно акту на право постійного користування І-ХР 001646, Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" було вимушене звернутись за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.
Міністерство оборони України заперечуючи проти позовних вимог посилається на те, що Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" є землекористувачем згідно Державного акту на право постійного користування землею від 03.12.1998 року І-ХР № 001646, даний акт на час звернення позивача до суду не втратив чинність. Також у встановленому законом порядку не припинено право користування позивачем земельною ділянкою. Військовій частині НОМЕР_2 не оформлено право користування земельною ділянкою, тому платником земельного податку до бюджету є ДП "БРЗ".
Крім того, перший відповідач вказує, що Міністерство оборони фактично відмовилось від подальшого використання спірної земельної ділянки на користь позивача та не має жодних правових підстав вчиняти будь-які дії відносно неї.
Згідно п. 44, 45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997р., за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Оскільки питання подальшої передачі земельних ділянок, які належать до державної власності вирішуються саме органами місцевого самоврядування, суд визнав за необхідне залучити до участі у справі в якості другого відповідача Балаклійську міську раду Харківської області.
З огляду на викладене колегія суддів не може прийняти доводи Балаклійської міської ради Харківської області про те, що позовні вимоги Позивача не можуть бути пред`явлені до Балаклійської міської ради Харківської області як другого відповідача, та не підлягають задоволенню міською радою як Відповідачем - 2 за відсутності предмету спору між сторонам.
Відповідно до положень ст. 117 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.
Порядок передачі у власність юридичним особам земельних ділянок із земель державної або комунальної власності передбачений статтею 116 Земельного кодексу України.
Відповідно до положень ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Таким чином, з огляду на наведене вище, суд дійшов висновку, що позовна вимога Державного підприємства Балаклійський ремонтний завод про зобовязання Міністерство оборони України вжити заходів щодо припинення права постійного користування згудно Державного акту на право постійного користування землею від 3 грудня 1998 року І-ХР № 001646 на загальну площу 47, 599 га, який виданий в/ч А2028 правонаступником якої є Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод", розподіливши земельну ділянку площею 31, 055 га Державному підприємству "Балаклійський ремонтний завод", земельну ділянку площею 16, 544 га військовій частині А 1352 задоволенню не підлягає.
Крім того, як вбачається із позовної заяви, ДП БРЗ також було заявлено вимогу про стягнення матеріальних збитків з Міністерства оборони України у розмірі 845 585, 88 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" продовжує сплачувати земельний податок за загальну площу 47, 599 га, що приводить до зайвих фінансових витрат, які не відшкодовуються підприємству. За період з 01.01.2012 по 31.12.2015 року за земельну ділянку, яка була передана згідно Наказу Міністра оборони України від 30.08.2011 року № 540, площею 16, 544 га сплачено 816 909, 62 грн. земельного податку.
З приводу заявленої вимоги суд відзначає наступне.
Статті 224, 225 Господарського кодексу України визначають порядок відшкодування збитків за порушення господарського зобов`язання.
Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме:
- протиправної поведінки,
- факт понесення збитків,
- причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками,
- вину.
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Згідно ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема:
- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;
- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;
- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором (ч. 2 ст. 623 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Таким чином, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема, невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.
Пред`явлення вимоги про стягнення з першого відповідача збитків на підставі ст.ст. 224-225 Господарського кодексу України покладає на позивача обов`язок довести, що у позивача з першим відповідачем наявні господарські зобов`язання і відповідач несе відповідальність за їх порушення у тому числі у вигляді відшкодування збитків.
Крім того, позивач мав довести суду порушення першим відповідачем його прав, чи неналежного виконання відповідачами своїх договірних зобов`язань, наявності та розміру збитків, наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою першого відповідача та понесеними збитками.
Вимога про стягнення збитків з Міністерства оборони України обумовлена тим, що перший відповідач не вчиняє передбачених законодавством дій по припиненню права постійного користування земельними ділянками Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод", хоча позивач неодноразово надсилав добровільну відмову від права на постійне користування.
Позивачем не надано жодних доказів існування будь-яких господарських зобов`язань між ним, ДП "БРЗ" та Міністерством оборони України.
Також позивачем в порушення статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України належними і допустимими доказами не доведено наявність в діях відповідачів повного складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків на підставі ст.ст. 224 224 Господарського кодексу України.
Обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору на підставі ст.ст. 224-225 Господарського кодексу України, слід відрізняти від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Оскільки Державний акт на право постійного користування землею від 03.12.1998 року І-ХР №001646 на час звернення до суду не втратив чинність, та у встановленому законом порядку не припинено право користування позивачем земельною ділянкою, обов`язок зі сплати земельного податку залишається за Державним підприємством "Балаклійський ремонтний завод".
Таким чином, судом не встановлено вини першого відповідача у заподіянні шкоди позивачу.
Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
З огляду на викладене позовні вимоги Державне підприємство "Балаклійський ремонтний завод" є необґрунтованими та такими, в задоволені яких вірно відмовлено судом першої інстанції.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2016 року у справі № 910/6672/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Разом з тим, доводи Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод на рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2016 року у справі № 910/6672/16 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Балаклійський ремонтний завод на рішення господарського суду міста Києва від 29.07.2016 року у справі № 910/6672/16 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2016 року у справі № 910/6672/16 залишити без змін.
3. Матеріали справи № 910/6672/16 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

О.М. Коротун