РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2016Справа №910/16007/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/16007/16

за позовом приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування";

до приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова

компанія";

про відшкодування шкоди 4 273,38 грн.

Представники сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність №4244 від 30.12.2015р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "ПРОСТО-страхування" (надалі позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (надалі відповідач) про відшкодування шкоди 4 273,38 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2016р. порушено провадження у справі №910/16007/16 та розгляд справи призначено на 29.09.2016р.

07.09.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 29.09.2016р. представник позивача надав усні пояснення по справі та витребувані судом докази.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

З метою повного та обєктивного дослідження матеріалів справи та у звязку з необхідністю витребування нових доказів, господарський суд відклав розгляд справи на 20.10.2016.

20.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано письмові пояснення.

У судове засідання 20.10.2016 представник позивача не зявився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.10.2016 надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

Зважаючи на те, що неявка позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами у відповідності до ст. 75 ГПК України.

Відповідно до ст. 82 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.10.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

17.04.2015 між ОСОБА_2 (далі страхувальник) та приватним акціонерним товариством "Просто-страхування" (далі позивач) було укладено Договір ПКРІ (індивідуальні умови добровільного страхування № 000393 (далі договір добровільного страхування), відповідно до якого позивачем застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП та вигодонабувачем є ОСОБА_2

Строк дії договору встановлено з 17.04.2015 по 16.04.2016.

02.02.2016 о 20 год. 35 хв. водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_2 на перехресті просп. Оболонського з просп. Маяковського здійснив виїзд на перехрестя, де утворився затор, що змусило зупинитися на перехресті та стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не зреагував, що призвело до зіткнення з автомобілем «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

При цьому, водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 на перехресті просп. Оболонського з просп. Маяковського здійснив рух на жовтний сигнал світлофора та при цьому не стежив за дорожньою обстановкою, що призвело до зіткнення з автомобілем НОМЕР_3, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 15.03.2016 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і застосовано до них адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Таким чином, постановою Оболонскього районного суду м. Києва від 15.03.206 встановлено вину обох учасників вищезазначеної ДТП.

Позивачем був складений та підписаний страховий акт № 112271 від 19.02.2016, згідно з яким пошкодження автомобіля марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1, внаслідок вищезазначеної ДТП, визнано позивачем страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 57 996,04 грн.

На підставі сформованого страхового акту № 112271 від 19.02.2016 позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 57 996,04 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 3228 від 22.02.2016.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України, об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України Про страхування, відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Перехід права вимоги за наведеними норми права (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України Про страхування) слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст. 1191 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Позивач, виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором добровільного страхування, отримав від останнього права кредитора, а не регресу до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Зважуючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України Про страхування регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається, а не ст. 1191 ЦК України, на які посилається позивач.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб автомобіль марки «ЗАЗ 11022», державний номерний знак НОМЕР_4, водієм якого спричинено спірну дорожньо-транспортну пригоду, знаходився під керуванням ОСОБА_3

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного.

Таким чином, розмір частки відшкодування завданої власнику автомобіля «Фольксваген», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 шкоди визначається відповідно до ступеня вини кожного із учасників вищезазначеної ДТП.

При визначенні цього розміру суд виходить із змісту постанови Оболонскього районного суду м. Києва, якою було застосовано до обох учасників вказаної ДТП однакове адміністративне стягнення, а саме штраф в розмірі 340,00 грн.

Отже, ступінь вини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визначається судом як рівна, а тому шкода повинна бути відшкодована кожною із зазначених осіб у рівній частці від загального розміру заподіяної власнику автомобіля марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1 шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ЗАЗ 11022», державний номерний знак НОМЕР_4, на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - відповідач), згідно з Полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6248000, строк дії якого встановлено з 05.01.2016 по 04.01.2017.

Вказана обставина також підтверджується довідкою Моторного (транспортного) страхового бюро України, що надійшла на запит суду.

За приписами п.п. 1.1, 1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, оскільки ОСОБА_3І експлуатував автомобіль обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6248000, д.н.з. НОМЕР_4, на законних підставах, що встановлено вище, то відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля була застрахована у відповідача.

Позивачем було направлено відповідачу про страхове відшкодування вих. №041818 від 22.04.2016, проте, відповідачем було лише частково сплачено страхове відшкодування в розмірі 24 724,64 грн.

З огляду на вищенаведене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 4 273,38 грн., що становить різницю між сумою страхового відшкодування (27 996,04 грн.), сплаченого позивачем за вищевказаною страховою подією на підставі Договору, поділеною на двох винуватців ДТП, та сумою страхового відшкодування (24 724,64 грн.), сплаченою відповідачем позивачу в добровільному порядку.

Відповідач заперечує проти розміру страхового відшкодування, яке підлягає виплаті на користь позивача, і зазначає про необхідність урахування коефіцієнта фізичного зносу, як це передбачено ст. 29 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з частинами 4, 16, 17, 18 ст. 9 Закону України "Про страхування", розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п. 1.8.1 Договору добровільного страхування розрахунок виплати страхового відшкодування здійснюється без вирахування зносу.

Згідно з п. 1.8.2 Договору добровільного страхування виплата здійснюється на підставі рахунків, попередньо погоджених зі страховиком, з СТО на вибір страхувальника.

Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Крім того, згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Положеннями п. 36.4. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

При цьому, Законами України Про страхування та Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Зазначена правова позиція також наведена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 по справі №910/7163/14, яка прийнята з підстав неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень статей 22, 29 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції в силу ч. 1 ст. 111-28 ГПК України.

Крім того, Верховним Судом України у листі "Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування" від 19.07.2011 року роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої, в тому числі, відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 25.12.2014 у справі № 910/13665/14.

В матеріалах справи наявна копія наряд-замовлення № 160046/122038591, на підставі якого у відповідності до платіжного доручення № 3228 від 22.02.2016 позивачем було перераховано на рахунок СТО страхове відшкодування в сумі 57 996,04 грн., з метою проведення відновлювального ремонту транспортного засобу свого страхувальника (потерпілого), який в подальшому і виконано, що підтверджується зазначеним доказом.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1, становить 57 996,04 грн.

Як встановлено в ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження законності визначення розміру страхового відшкодування (24 724,64 грн.), сплаченого позивачу за вищевказаним страховим випадком.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з покладенням судового збору на відповідача, в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (04080, м. Київ, вулиця Кирилівська, будинок 40; ідентифікаційний код: 20602681) на користь Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування" (04050, м. Київ, вулиця Герцена, будинок 10; ідентифікаційний код: 24745673) страхове відшкодування в розмірі 4 273 грн. 38 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378 грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25.10.2016р.

Суддя А.І. Привалов