донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

19.10.2016 справа №908/863/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:ОСОБА_1
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_4 за довіреністю № 2 від 05.01.2016,
від відповідача:ОСОБА_5 за довіреністю № 132 від 01.03.2016,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуКомунального підприємства ОСОБА_6 міської ради "Житлосервіс-2А", м. Бердянськ Запорізької області,

на рішення господарського суду Запорізької області

від18.07.2016 (повне рішення складено 25.07.2016)

по справі№ 908/863/16

за позовомПублічного акціонерного товариства "ОСОБА_6 підприємство теплових мереж", м. Бердянськ Запорізької області,
доКомунального підприємства ОСОБА_6 міської ради "Житлосервіс-2А", м. Бердянськ Запорізької області,
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: про1. ОСОБА_6 міської ради, м. Бердянськ Запорізької області, 2. Управління комунальної власності ОСОБА_6 міської ради, м. Бердянськ Запорізької області, стягнення 215 914, 36 грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 18.07.2016 по справі № 908/863/16 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 підприємство теплових мереж», м. Бердянськ Запорізької області (далі ПАТ «ОСОБА_6 підприємство теплових мереж»), до Комунального підприємства ОСОБА_6 міської ради «Житлосервіс-2А», м. Бердянськ Запорізької області (далі КП «Житлосервіс-2А»), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_6 міської ради, м. Бердянськ Запорізької області (далі ОСОБА_6 міська рада), та Управління комунальної власності ОСОБА_6 міської ради, м. Бердянськ Запорізької області (далі УКВ ОСОБА_6 міської ради), про стягнення 215 914, 36 грн. задоволено в повному обсязі, стягнуто з відповідача зазначену суму та 3 238, 72 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, КП «Житлосервіс-2А» звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Запорізької області від 18.07.2016 по справі № 908/863/16, посилаючись на неповне зясування господарським судом обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, апелянт зазначає, що між сторонами відсутній договір на постачання теплової енергії, і укладання такого договору для нього не є обовязковим, оскільки він не є споживачем теплової енергії.

Крім того, заявник посилається на те, що при передачі йому спірного майна на баланс, не було визначено його чітких прав та обовязків, отже не є визначеним, на його думку, покладення на нього обовязку з утримання такого приміщення.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду (голосуючий суддя Колядко Т. М., судді Ломовцева Н. В., Скакун О. А.) від 15.08.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 07.09.2016.

У зв'язку з перебуванням у відпустці судді Ломовцевої Н.В. на дату розгляду справи розпорядженням керівника апарату суду № 1152 від 05.09.2016 було призначено повторний автоматизований розподіл справи, за результатами якого сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Колядко Т.М., судді - Скакун О.А., Татенко В. М. З огляду на зазначене, розгляд апеляційної скарги розпочато заново.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 07.09.2016 розгляд справи відкладено на 19.10.2016.

У судове засідання 19.10.2016 з'явились представники сторін, підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Треті особи своїх представників в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, ПАТ «ОСОБА_6 підприємство теплових мереж» звернулось до господарського суду про стягнення з КП «Житлосервіс-2А» вартості спожитої теплової енергії, яка постачалась позивачем у вбудоване приміщення площею 609, 6 м2 за адресою: вул. Карла Маркса, буд. 49, м. Бердянськ Запорізької області за період 03.01.2013-31.12.2015 в сумі 215 914, 36 грн.

Відповідно до Акту приймання-передачі цілого-вбудованого приміщення по вул. К. Маркса, 49 у м. Бердянськ (реєстраційний номер 19239191) від 24.10.2007 зазначене приміщення було передано із державної власності у власність територіальної громади м. Бердянськ Запорізької області (а. с. 85-86 т. 2). Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказане приміщення є комунальною власністю територіальної громади м. Бердянськ в особі ОСОБА_6 міської ради (а. с. 99 т. 2).

Наказом УКВ ОСОБА_6 міської ради № 121 від 25.10.2007 зазначене приміщення було передано в господарське відання відповідачу КП «Житлосервіс-2А» та перебуває в останнього на балансі, що також підтверджується листами УКВ ОСОБА_6 міської ради № 3679 від 25.12.2013, № 611 від 12.03.2016 (а. с. 18, 98-100 т. 1).

Оскільки Управління Пенсійного фонду України в м. Бердянськ Запорізької області було орендарем спірного приміщення відповідно до договору оренди № 1245 від 07.05.2008, постачання теплової енергії у вигляді гарячої води на потреби опалення за цей період здійснювалось на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії № 851 від 12.01.2011, укладеного між позивачем та Управлінням Пенсійного фонду України у м. Бердянськ Запорізької області (а. с. 12 т. 1).

Після закінчення 01.08.2012 строку дії договору оренди вбудоване приміщення, розташоване в буд. 49 по вул. К. Маркса, м. Запоріжжя, відповідно до Акту здачі-приймання від 03.01.2013 було передано балансоутримувачу КП «Житлосервіс-2А» (а. с. 91 т. 2).

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії.

У ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обовязок споживача на своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно з ч. 2 ст. 275 Господарського кодексу України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Зазначені положення кореспондуються з п.п. 4, 14 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 (далі Правила), якими передбачено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, споживач зобовязаний до початку подачі теплоносія до системи тепло споживання укласти з теплопостачальною організацією такий договір.

З огляду на передбачену законодавством обовязковість укладення договору купівлі-продажу теплової енергії, позивач звертався до відповідача з вимогою укласти відповідний договір, надсилав проект договору, однак відповіді від КП «Житлосервіс-2А» не отримав, що встановлено господарським судом та не спростовується матеріалами справи (а. с. 19-23 т. 1).

Відмову від укладання договору купівлі-продажу теплової енергії відповідач обґрунтовує тим, що він не є споживачем житлово-комунальних послуг відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а обовязку балансоутримувача укладати договір купівлі-продажу теплової енергії вказаний закон не встановлює.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із зазначеним твердженням відповідача з огляду на таке.

Так, у п. 3 Правил передбачено, що споживач теплової енергії фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору; відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Однак, з аналізу положень Правил, зокрема, п. 44, вбачається, що термін споживач застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Як вбачається з матеріалів справи, факт відпуску теплової енергії в спірне приміщення підтверджується, зокрема, витягом з Журналу обліку відпуску теплової енергії на опалення та гаряче водопостачання для житлових будинків та обєктів соцкультпобуту від котельні № 7 ПАТ «ОСОБА_6 підприємство теплових мереж», схемою розподілу меж обслуговування теплових мереж від котельні № 7 між ПАТ «ОСОБА_6 підприємство теплових мереж» та КП «Житлосервіс-2А», рішеннями виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів за спірний період (а. с. 30-37, 84-96 т. 1).

Господарським судом правильно зазначено, що обмежити постачання теплової енергії в спірне приміщення позивач не міг, оскільки це приміщення є вбудованим, і таке обмеження призвело б до порушення прав громадян, які проживають у відповідному багатоповерховому будинку.

Вказане підтверджується складеним сторонами на вимогу господарського суду Актом технічного обстеження приміщення від 25.05.2016, в якому зазначено, що «багатоповерховий будинок має внутрішньобудинкові мережі централізованого теплопостачання нижньої розводки, які підключені до мереж ПАТ «ОСОБА_6 підприємство теплових мереж» через єдиний ввід, що підтверджується схемою розподілу меж обслуговування теплових мереж. З підвалу стояки центрального опалення транзитом через приміщення подають теплопостачання до девятого поверху для теплозабезпечення житлових приміщень мешканців будинку» (а. с. 73-75 т. 2).

Як було зазначено, спірне приміщення закріплено на праві господарського відання за КП «Житлосервіс-2А» та знаходиться в нього на балансі.

Згідно зі ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що утримання будинків і прибудинкових територій господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради № 546 від 14.09.2005 КП «Житлосервіс-2А» було визначено виконавцем житлово-комунальних послуг у комунальному житловому фонді м. Бердянськ з утримання житлових будинків та прибудинкових територій і відповідальним за утримання внутрішньобудинкових мереж водо-, теплопостачання. (а. с. 29 т. 1).

Відповідно до п. 2.2 Статуту КП «Житлосервіс-2А» основними напрямками діяльності Підприємства є, зокрема, організація експлуатації, утримання та проведення поточного ремонту житлового фонду територіальної громади міста. У п. 4.2 вказаного Статуту передбачено, що майно Підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста ОСОБА_6 і закріплюється за ним на праві господарського відання, крім житлового та нежитлового фондів. Житловий та нежитловий фонди належать на праві власності територіальній громаді міста ОСОБА_6 в особі ОСОБА_6 міської ради та перебувають у тимчасовому розпорядженні Підприємства (а. с. 3-4 т. 2).

У Положенні про Управління комунальної власності ОСОБА_6 міської ради (із змінами та доповненнями станом на 22.04.2013) передбачено, що до основних напрямків його діяльності відноситься, зокрема, контроль за збереженням та ефективним використанням майна, що передане в господарське відання, оперативне управління юридичних осіб міської комунальної власності; управління та розпорядження майном підприємств, установ, організацій, що перебувають у комунальній власності (а. с. 8-9 т. 2).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач має право: здійснювати функції утримання на балансі переданого йому за договором з власником майна та управляти їм, визначати порядок утримання, експлуатації та ремонту майна, укладати договори на надання житлово-комунальних послуг. Балансоутримувач зобов'язаний: утримувати на балансі майно, визначене договором з власником (співвласниками), забезпечити належні експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі.

Із вказаного вбачається, що обовязок безпосередньо утримання такого майна покладається саме на балансоутримувача КП «Житлосервіс-2А», а тому твердження апелянта щодо невизначення його обовязку з утримання спірного приміщення при передачі йому на баланс цього приміщення є необґрунтованим.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком господарського суду, що відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє відповідача від обов'язку оплати за фактично спожиту теплову енергію. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України у своїй постанові від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13.

З огляду на зазначене, а також враховуючи обовязок КП "Житлосервіс-2А" оплачувати поставлену теплову енергію у спірне приміщення і за умови відсутності відповідного договору, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком господарського суду щодо правомірності позовних вимог ПАТ «ОСОБА_6 підприємство теплових мереж».

Відповідно до п. 23 Правил розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Так, Актом технічного обстеження від 25.05.2016 встановлено, що засіб обліку теплової енергії на багатоповерховий будинок та убудоване приміщення відсутній (а. с. 75 т. 2).

З огляду на зазначене, ПАТ «ОСОБА_6 підприємство теплових мереж» визначено вартість спожитої відповідачем енергії передбаченим п. 23 Правил розрахунковим способом.

Колегія суддів погоджується з наданим позивачем розрахунком вартості спожитої теплової енергії, оскільки його виконано відповідно до формули, передбаченої Нормами та вказівками по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні КТМ України 244-94, затвердженими Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству, та з використанням тарифів, встановлених відповідними рішеннями виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради «Про встановлення двоставкових тарифів на послуги з опалення ПАТ «ОСОБА_6 підприємство теплових мереж» для бюджетних організацій та інших споживачів», Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про встановлення тарифів на теплову енергію для потреб бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення)» ПАТ «ОСОБА_6 підприємство теплових мереж» (а. с. 38-52 т. 1).

Так, для розрахунку позивачем використано: показник теплового навантаження, визначений в укладеному між позивачем та Управлінням Пенсійного фонду договорі купівлі-продажу теплової енергії № 851 від 12.01.2011 згідно з п. 20 Правил; середньомісячну температуру зовнішнього повітря, яка підтверджується даними Запорізького обласного центру з гідрометеорології за спірний період; кількість годин (діб) роботи тепловикористального обладнання, яка визначена відповідно до кількості днів кожного місяця з урахуванням початку та закінчення опалювальних сезонів, встановлених відповідними рішеннями виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів; (а. с. 12, 30-37, 115-136 т. 1).

Посилання третіх осіб у відзивах № 815 від 31.08.2016 та № 2073 від 29.08.2016 на відсутність належних доказів щодо обсягів спожитої відповідачем теплової енергії спростовуються матеріалами справи.

ОСОБА_6 міська рада у відзиві № 815 від 31.08.2016 зазначає, що позивачем безпідставно для розрахунку обсягу спожитої теплової енергії застосовано укладений між позивачем та іншою особою, яка не є стороною у справі, договір купівлі-продажу теплової енергії № 851, оскільки вказане у цьому договорі теплове навантаження розраховувалось відповідно до робочого проекту, виконаного відповідною ліцензійною організацією, виходячи з фактично встановленого обладнання (радіаторів, регістрів), а докази наявності відповідного обладнання у спірний період в матеріалах справи відсутні; крім того, Актом технічного обстеження від 25.05.2016 встановлено, що у спірному приміщенні відсутні елементи опалення.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із зазначеним твердженням з огляду на таке.

Вказаний показник теплового навантаження застосований позивачем, виходячи з того, що відповідно до п. 20 Правил такий показник встановлюється сторонами в договорі про постачання теплової енергії, а такого договору, в якому було б зазначено відповідний показник, між сторонами у спірний період не укладено.

Дійсно, у зазначеному Акті технічного обстеження вказано, що деякі елементи опалення відсутні (а. с. 75 т. 2). Однак матеріалами справи, зокрема, актами готовності спірного приміщення до опалювального сезону від 05.07.2013, 25.07.2014, 30.07.2015 підтверджується можливість отримання послуг з постачання теплової енергії у спірному приміщенні, відтак і наявність елементів опалення у спірний період (а. с. 69-71 т. 2).

Таким чином, обґрунтованим є висновок господарського суду щодо демонтажу опалювальних приладів у спірному приміщенні саме після закінчення опалювального сезону 2015-2016 року, що також підтверджує постачання теплової енергії у вбудоване в буд. 49 по вул. К. Маркса, м. Запоріжжя, за спірний період.

Докази відключення будинку, в якому знаходиться спірне приміщення, від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому законодавством порядку в матеріалах справи відсутні. Аналогічні висновки про те, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання викладено у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1192цс15.

З оскаржуваного рішення вбачається, що позов ПАТ "ОСОБА_6 підприємство теплових мереж" пор стягнення заборгованості за спожиту відповідачем теплову енергії заявлено та задоволено з посиланням на положення ст.ст. 1212 та 1213 Цивільного кодексу України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 24.09.14 у справі № 6-122 цс14, від 25.02.2015 у справі № 3-11гс15.

Так, зазначена норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

У постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 по справі № 6-582цс15 зазначено, що позов про стягнення вартості теплової енергії підлягає задоволенню, якщо підтверджено, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Враховуючи те, що в даному випадку між сторонами склалися фактичні договірні відносини щодо постачання та споживання теплової енергії, що підтверджується матеріалами справи, позов про стягнення з відповідача вартості спожитої теплової енергії підлягає задоволенню на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України та п. 1 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України.

Оскільки застосування ст. 1212 не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за можливе залишити оскаржуване судове рішення без змін з мотивів, викладених в даній постанові.

Доводи апеляційної скарги висновків, викладених в оскаржуваному рішенні господарського суду, не спростовують, а тому апеляційна скарга КП «Житлосервіс-2А» підлягає залишенню без задоволення, рішення господарського суду Запорізької області від 18.07.2016 по справі № 908/863/16 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства ОСОБА_6 міської ради "Житлосервіс-2А", м. Бердянськ Запорізької області, на рішення господарського суду Запорізької області від 18.07.2016 по справі № 908/863/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 18.07.2016 по справі № 908/863/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Т.М. Колядко

Судді: В.М. Татенко

ОСОБА_3