ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.10.16р. Справа № 904/7307/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОКО-КВС", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про визнання дійсною додаткову угоду від 02.07.13р. до Договору купівлі продажу № 01/06.2013 від 10.06.13р.

Суддя Рудовська І.А.

Представники:

від позивача: Котар В.С., зам. директор, наказ № 3 від 18.11.11 р.

Чипурнов В.І., адвокат , договір б/н від 29.09.16 р.

від відповідача: Зеленяк Є.С, адвокат , договір № 1/Т від 14.09.16 р.

Суть спору:

Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОКО-КВС" (далі- Позивач) звернувся з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі- відповідач) про визнання дійсною угоди від 02.07.2013р. до Договору купівлі продажу №01/06.2013 від 10.06.2013р.

Позовні вимоги обґрунтовує наступними обставинами. 10.06.2013 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір № 01/06.2013 купівлі продажу маневреного тепловозу ТЕМ -2/211. До того , як договір було підписано , відповідно до п.3.1 договору № 01/06.2013 від 10.06.2013 р. сторони здійснили попередній передпродажний огляд технічного стану маневреного тепловозу ТЕМ -2 № 211 на території Польщі. Після попереднього огляду та підписання договору, на підтвердження наміру виконання умов договору купівлі продаж маневреного тепловозу ТЕМ-2/211 , відповідач перерахувала на поточний рахунок позивачу в сумі 1500000 . Відповідного до п.3.2 Договору купівлі продажу позивач повинно було організувати доставку маневреного тепловозу ТЕМ -2/211 на територію України - локомотивне депо Гребінка (ТЧ-12), м.Гребінка в строк не пізніше 20.06.2013 р. 02.07.2013 р. між позивачем та відповідачем було підписано Додаткову угоду до Договору купівлі - продажу № 01/06/2013 від 10.06.2013 р. Сторони за договором погодились , що позивач , по незалежним від товариства причинам не зможе виконати зобов'язання до договором купівлі- продажу , тому в строк до 08.07.2013 продавець повинен перерахувати продавцю передоплату в сумі 1500000 грн. Відповідно до п.2 Додаткової угоди до договору купівлі- продажу , вказаний договорі вважається розірваним лише після повернення предоплати за маневрова ний тепловоз ТЕМ-2№ 211, та жодних штрафних санкцій у разі несвоєчасного повернення передоплати не передбачено.

Відповідач , не дочекавшись спливу строку договору купівлі- продажу 07.07.2013 р. в одностроньому порядку вирішила , що вищевказаний договір є фіктивним та розпочала кримінальне переслідування керівництва позивача. Саме строк дії договору та штрафних санкції за несвоєчасні розрахунки є незрозумілими та суперечливими. Посилаючись на ч.2 ст. 628 ЦК України, ч.1 ст. 265 ГК України, ч.1 ч.2 ст. 712 ЦК України для визнання правочину у вигляді договору купівлі- продажу № 01/06.2013 від 10.06.2013 р. Також в договорі відсутній пункт про штрафні санкції узгоджений з вимогами ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" і ст. 343 ГК України що на думку відповідача дає їй право вирішувати спір в порядку кримінального судочинства на підставі викладеного , керуючись ст.. 16, 203,213, 526, 618, 628, 655, 712 ЦК України ст.. 67, 179, 180, 265 ГК України, просить визнати дійсною Додаткову угоду від 02.07.2013 до договору купівлі продажу № 01/06.2013 р. від 10.06.2013 р. маневрованого тепловозу ТЕМ - 2 № 211, тому як відсутність в Додатковій угоді умов про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне повернення грошових коштів та умов про неможливість розірвання договору між позивачем та відповідачем у разі неповернення предоплати за договором , не є підставою вважати угоду нікчемною.

Відповідач вважає вказану позовну заяву безпідставною та необгрунтованою з огляду на наступне.

Дійсно, 10.06.2013р. ФОП ОСОБА_1 підписувала договір з позивачем купівлі-продажу №01/06.2013 тепловозу маневрового ТЕМ-2 №211 (далі - Договір).

У відповідності до п. 1.1.1 Договору маневровий тепловоз ТЕМ-2 №211 належить продавцю (відповідачу) на праві приватної власності на підставі договору від 11.04.2013р. №111/04/2013.

В своїй позовній заяві відповідач не зазначає, а значить вводить в оману суд, про те, що право власності на маневровий тепловоз ТЕМ-2 №211 у нього відсутнє. Тобто відповідач заздалегідь знав про те, що укладає договір купівлі продажу без мети його виконання.

Більш того від позивача підписантом зазначено ОСОБА_5, як директора товариства, та замість якого було представлено сина засновника товариства ТОВ "ЛОКО-КВС" ОСОБА_2 - ОСОБА_6

Зрозумівши, що ОСОБА_2 та його син ОСОБА_6 здійснили шахрайські дії направлені на незаконне збагачення шляхом незаконного заволодіння коштами ОСОБА_1 в сумі 1500000 грн., відповідачка звернулась з заявою до правоохоронних органів про скоєння злочину. Станом на сьогоднішній день кримінальне провадження №0003291 від 06.08.2013р. знаходиться в на розгляді в Центрально-міському районному суді м. Кривого Рогу. Так, згідно обвинувального акту від 26.10.2015р. ОСОБА_2 обвинуваться за ст. 190 ч. 4 КК України за ознакою - заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство)вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах. Згідно висновку експерта №56/04-262 від 03.10.2013р. встановлено, що підписи від імені ОСОБА_5 в договорі купівлі продажу №01/06.2013 від 10.06.20013р. виконані не ОСОБА_5 та більш того, згідно висновку експерта №56/04-337 від 10.12.2013р. встановлено, що підписи ОСОБА_5 у вказаному договорі виконані ОСОБА_6, який не є посадовою особою позивача та не мав взагалі будь-яких повноважень підписувати угоди збоку товариства. Додаткова угода №1 від 02.07.2013р. до договору купівлі продажу №01/06.2013 від 10.06.2013р. також була підписана не ОСОБА_7, який знову ж таки зазначено як , директор позивача , оскільки 01.03.2013р. останнього було звільнено з підприємства і з 14.04.2013р. ОСОБА_7 працював водієм на підприємстві "Агролайт". В своїй позовні заяві позивач посилається на с. 203 ЦК України, в якій зокрема передбачено, що зміст правочину не може суперечити моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона звертаю особливу увагу суду на той факт, що як було зазначено вище, існує кримінальне провадження відносно ОСОБА_2, яке виникло внаслідок його шахрайських дій, в яких було застосовано договір купівлі продажу №01/06.2013 від 10.06.2013р., додаткова угоду від 02.07.2013р. до вказаного договору в яких було підроблено підписи та введено в оману ФОП ОСОБА_1 відносно права власності на товар (маневровий тепловоз ТЕМ-2 №211 19р.). тому вважає що дана позовна заява це лише чергова спроба ОСОБА_2 уникнути кримінальної відповідальності та перевести спір в цивільно-правову площину.

Отже, вводячи в оману відповідача та підробляючи підписи на договорі та додатковій угоді до нього ТОВ «ЛОКО-КВС» в особі ОСОБА_2 порушили названі вимоги що призвело до вчинення кримінального правопорушення останнім.

Представники позивача у судових засіданнях підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судових засіданнях заперечував , проти позовних вимог у запереченні на позовну заяву.

При розгляді справи дослідженні письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ст. 85 ГПК України, у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд ,

ВСТАНОВИВ:

Статтею 11 Цивільного кодексу України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з пунктом 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

Статтею 627 цього ж Кодексу передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з приписами статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. За приписами статті 213 Цивільного кодексу України тлумачення правочину, може здійснюватися як сторонами, так і на вимогу однієї із сторін судом. Пунктами 3, 4 вказаної статті передбачені правила тлумачення правочину, які визначаються за таким принципом: при неможливості витлумачити положення договору, шляхом використання вузького кола засобів, залучаються нові критерії перевірки правильності того чи іншого трактування умов договору. Так, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Згідно ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 Цивільного кодексу України).

Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз'яснює існуючи умови угоди. Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов.

Фактично вимоги та аргументи позивач зводяться до того, що саме йому не зрозуміло зміст певних частин договору або додаткової угоди та фактично до внесення змін до договору. При цьому, позивач не вказує в чому саме полягає суперечка в трактуванні змісту і умов договору

Згідно правової позиції Пленуму Верховного Суду України, висвітлену у п. 3 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників ст. 213 ЦК України, ст. 37 ЦПК України) в порядку позовного провадження. Тобто лише при наявності спору, зокрема про порядок його виконання чи певних умов, суд може вирішувати питання про тлумачення правочину.

Таким чином, за відсутності спору між сторонами стосовно трактування його змісту, термінів, слів та понять, тлумачення умов договору не допускається, так як це буде суперечити ст.213 К України та ст. 37 ЦПК України.

В своїй позовній заяві позивач слушно посилається на ст.203 ЦК України, в якій зокрема передбачено що зміст правочину не може суперечити моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вочевидь обґрунтовуючи необхідність тлумачення умов договору позивач зазначає; «Відповідач вважає, шо в договорі відсутній пункт про штрафні санкції узгоджений з вимогами статті Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" і статті 343 ГК України, суд зазначає , що вказані норми не є обов'язковими для зазначення їх в договорі, адже застосування будь-яких штрафних санкцій є правом сторін а не обов'язком. Крім того суд пояснює , що за здійснення шахрайських дій передбачена кримінальна відповідальність, а не застосування санкцій передбачених ЦК та ГК України.

За правилами встановленими ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі викладеного з урахуванням встановлених обставин, суд не вбачає передбачених законом України підстав для визнання дійсною угоди від 02.07.2013р. до Договору купівлі продажу №01/06.2013 від 10.06.2013р.

Враховуючи викладене, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають

Також не підлягає клопотання відповідача про зупинення по.2 ч.2 ст. 79 ГПК України в зв'язку з безпідставністю заявленого клопотання .

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий збір по справі слід віднести на позивача, оскільки в позові відмовлено.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Судовий збір покласти на позивача.

Суддя І.А. Рудовська

Дата підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України "21" жовтня 2016 р.