ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2016 р.Справа № 922/2948/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Бринцева О.В.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши справу

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 4, м. Харків в інтересах держави в особі позивача: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бумпак Україна", м.Харків , відповідача-2: Державного професійно-технічного навчального закладу "Центр професійно-технічної освіти № 3 м. Харкова" м. Харків
про визнання недійсним договору та повернення майна
за участю представників:

прокурор - Комісар О.О., посвідчення №043187 від 06.05.2016р.;

позивач - ОСОБА_1, довіреність №65 від 22.04.2016р.;

відповідач-1 - ОСОБА_2, довіреність б/н від 30.10.2016р.;

відповідач-2 - ОСОБА_3, довіреність №391 від 09.09.2016р.;

ВСТАНОВИВ:

31.08.2016р. Керівник Харківської місцевої прокуратури №4 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Харківській області до відповідача-1: ТОВ "Бумпак Україна" та відповідача-2: ДПТНЗ "Центр ПТО №3 м. Харкова" про визнання недійсним договору та повернення майна. В позові прокурор просить суд визнати недійсним договір оренди індивідуального визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності від 01.01.2016р. та зобов'язати ТОВ "Бумпак Україна" звільнити та повернути приміщення за вище зазначеною адресою. В обґрунтування позову прокурор вказує на те, що спірний договір спрямований на використання приміщення в діяльності, котра не повязана з навчально-виховним процесом. Це, на думку прокурора, є порушенням ч.5 ст.63 Закону України Про освіту, ч.2 ст.4, ч.2 ст.5 Закону України Про оренду державного та комунального майна.

Прокурор позовні вимоги підтримує, в судовому засіданні просить позов задовольнити в повному обсязі. Надав письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог.

Позивач РВ ФДМУ по Харківській області позовні вимоги прокурора підтримує. Представник позивача у судовому засіданні просить позов прокурора задовольнити в повному обсязі, а саме: визнати недійсним договір оренди від 01.01.2016р. та зобов'язати відповідача звільнити та повернути державне окреме індивідуально визначене майно.

Відповідач-1 ТОВ Бумпак Україна у відзиві на позов проти позову заперечує, вважаючи доводи прокурора необґрунтованими, безпідставними. Посилається на те, що відповідний договір відповідає вимогам чинного законодавства та не суперечить інтересам держави чи суспільства. Представник відповідача-1 у судовому засіданні проти просить суд в задоволенні позову відмовити.

Відповідач-2 ДПТНЗ Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова проти позову заперечує. У відзиві на позов та в усних поясненнях представник відповідача-2 вказує на те, що під час укладання спірного договору були дотримані всі необхідні вимоги, досягнуто домовленості по всім суттєвим умовам. Вказує, що передача в оренду спірного майна відповідає інтересам учнів і педагогічного колективу, не створює перешкод в навчальному процесі, не перешкоджає роботі закладу, оскільки це майно тимчасово не використовується (і не може використовуватись) у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності. Крім того представник відповідача-2 пояснює, що ТОВ Бумпак Україна своєчасно та у повному обсязі сплачує орендну плату та на даний час у нього відсутня заборгованість перед ДПТНЗ Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова. Одержані за рахунок оренди кошти спрямовуються в т.ч. на забезпечення належного рівня навчального процесу.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд установив наступне.

01.01.2016р. між ДПТНЗ Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова (орендодавець) та ТОВ Бумпак Україна (орендар) укладено договір оренди індивідуального визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності №010116. За умовами п.1.1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуальне визначене майно, площею 158 кв.м., розміщене за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, буд.37, на другому поверсі майстерні ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова" (будинку, приміщення, будівлі), що знаходиться на балансі ДПТНЗ "Центру ПТО №3 м. Харкова", вартість якого визначена згідно з актом оцінки і становить за (експертною оцінкою, залишковою вартістю) експертною оцінкою - 4,25 грн. за кв.м. без ПДВ.

Майно передано в оренду з метою виготовлення упаковки (п.1.1. договору від 01.01.2016р. №010116)

Згідно п.10.1 договору, договір укладено строком до 31.12.2016р.

Актом приймання-передачі ДПТНЗ Центр ПТО №3 м. Харкова вказане майно фактично передано ТОВ Бумпак Україна на виконання названого договору оренди .

Такі обставини, на думку прокурора та позивача, свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача і є підставою для захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину (або його окремої частини) є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пунктом 7 та п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В якості правових підстав позовних вимог прокурор посилається на ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту" згідно якої об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Таким чином, прокурор в силу викладеного та відповідно ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) зобовязаний довести за допомогою належних та допустимих доказів наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним. Посилання на ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту" зобов"язують довести, наступне: предметом спірного договору передбачена передачу в оренду обєкта освіти; цей обєкт перепрофільований або використовується не за призначенням. Крім того, подаючи позов в інтересах держави прокурор та позивач також зобовязані довести, що інтереси держави порушені фактом передачі в оренду обєкта, що фінансується за рахунок державного бюджету.

Прокурором та позивачем цей тягар доказування не витримано.

По-перше, не доведено факт передачі в оренду "об"єкту освіти". Закон України «Про освіту» не містить визначення поняття "обєкт освіти". Немає його і в інших чинних в Україні нормативних актах. Тому твердження прокурора про те, що предмет договору, а саме "індивідуальне визначене майно, площею 158 кв.м., розміщене за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, буд.37" (п.1.1. договору) є "об"єктом освіти" в розумінні ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту", ґрунтуються не на нормах Закону, а на його, прокурора, власному довільному трактуванні закону.

Якщо розуміти під "обєктом освіти" весь заклад (ДПТНЗ "Центр ПТО №3 м. Харкова") в цілому (законних підстав для чого в дійсності немає), то позовні вимоги прокурора не обґрунтовані, оскільки предметом договору є не весь обєкт (заклад), а лише індивідуально відокремлена його частина.

При цьому, згідно ч.2 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Немає законних підставі і для того щоб розуміти під "обєктом освіти" частину майна закладу, визначену в договорі. Проте, якщо йти цим шляхом, то в цьому разі слід виходити з того що не все майно учбового закладу безпосередньо задіяне в навчальному процесі. Тому слід розрізняти власне "об"єкт освіти" -- майно, котре спеціально призначене для використання в навчальному процесу, та інше майно. В цьому випадку визнання вимог прокурора обґрунтованими можливе лише за умови доведення ним, що вказане у предметі спірного договору оренди майно дійсно задіяне (або може бути задіяне) в навчальному процесі, тобто є "об"єктом освіти". Натомість в даному разі прокурором не надано жодних доказів того, що спірне майно "технологічно пов'язане з навчальним та науковим процесом", тобто використовується, або може використовуватись в навчальному процесі.

По-друге, прокурором не доведено, що "обєкт освіти" (заклад в цілому або частина його майна визначена договором) перепрофільований або використовується не за призначенням. З пояснень представників сторін та наявних у справі матеріалів вбачається, що майно передане в оренду ніколи не використовувалося в навчальному процесі. Тому твердження про його використання не за призначенням є необґрунтованими і не відповідають дійсним обставинам справи.

Так прокурором і позивачем не надано ні учбових програм, ні навчальних планів, ні методик викладання, ні жодних інших доказів, котрі б підтверджували факт (або необхідність, або можливість) використання спірного майна в навчальному процесі.

До того ж суд враховує, що сам по собі факт передачі майна в оренду не виключає можливості одночасного використання того ж майна в навчальному процесі (особливо, якщо профілі навчання та використання майна збігаються). Доказів на спростування такої можливості прокурором не надано.

По-третє, прокурором і позивачем всупереч тверджень про порушення спірним договором інтересів держави не доведено факт того, що "обєкт освіти" (заклад ДПТНЗ "Центр ПТО №3 м. Харкова" в цілому або спірна частина його майна) фінансується за рахунок державного бюджету.

Натомість, з наявних у справі доказів (п.7.1. Статуту ДПТНЗ "Центр ПТО №3 м. Харкова") та пояснень представників сторін вбачається що вказаний заклад (і в т.ч. в частині утримання спірного майна) фінансується не за рахунок державного, а за рахунок місцевого бюджету.

Відсутність доказів фінансування відповідача-2 ДПТНЗ "Центр ПТО №3 м. Харкова" за рахунок державного бюджету унеможливлює визнання інтересів держави порушеними, а відтак і задоволення позовних вимог з цих підстав.

Приходячи таким чином до висновку про відмову в позові суд, крім того враховує таке.

Крім норми ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту", котра містить згадану вище заборону на пеердачу майна в оренду, чинне законодавство України містить також й інші норми, котрі навпаки дозволяють і прямо передбачають можливість передачі в оренду приміщень, споруд та обладнання навчальних закладів, що тимчасово не використовуються у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничній, науковій діяльності.

Так, згідно ч.ч.1, 4 ст.61 Закону України "Про освіту" фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Частиною 2 п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. №796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" прямо передбачено можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничній, науковій діяльності, у разі коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

У п.7.4 Статуту Державного професійно-технічного навчального закладу "Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова" передбачено, що додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду або користування приміщень, споруд, обладнання.

Судом достовірно встановлено, що на час передачі спірних приміщень в оренду вони були вільні, в учбовому процесі не використовувались та не відповідали санітарно-технічним вимогам та санітарно-гігієнічним нормам. Це, а також те, що відповідачем-1 належним чином виконуються обов"язки зі сплати орендної плати, підтверджують відповідачі і не спростовують прокурор та позивач.

Прокурором не надано доказів того, що названа норма ПКМУ від 27.08.2010р. №796 та інші наведені вище положення чинного законодавства України, що дозволяють навчальним закладам передачу майна в оренду, не підлягають застосуванню по відношенню до спірного договору. Так, зокрема у справі відсутні докази того, що спірне майно не відноситься до "тимчасово вільних приміщень і площ... що не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничній, науковій діяльності". Немає також доказів того, що укладення спірного договору "погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі".

Приходячи до висновку про наявність підстав для надання переваги в застосуванні ч.ч.1, 4 ст.61 Закону України "Про освіту" та 2 п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. №796 перед нормою ч.5 ст.63 Закону України "Про освіту" суд керується загально-правовим правилом пріоритету норми з найбільш сприятливим тлумаченням для приватної особи. Це правило є похідним із принципу верховенства права, проголошеного в ст. 8 Конституції України, принципів правової визначеності та гуманізму, закріплених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а також практикою Європейського суду з прав людини.

З цього погляду показовим є остаточне рішення Європейського суду з прав людини в справі «Щокін проти України», в якому Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в звязку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

За таких обставин позовні вимоги прокурора про визнання договору оренди недійсним є незаконними, безпідставними і тому задоволенню не підлягають.

Також задоволенню не підлягають і вимоги про зобов'язання відповідача звільнити нежитлове приміщення та повернути його позивачу, які є похідними від вимоги про визнання договору недійсним.

Посилання прокурора на прецедентну практику вищих судових інстанцій в даному разі є безпідставними, оскільки наведені прокурором справи не можуть бути визнані аналогічними даній внаслідок наявних істотних відмінностей в фактичних обставинах справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст.49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої при відмові в позові витрати зі сплати судового збору суд покладає на прокурора.

Керуючись статтями 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 24.10.2016 р.

Суддя ОСОБА_4

/Справа №922/2948/16/