КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2016 р. справа№ 910/8795/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

секретар: Ковальчук Р.Ю.

за участю представників: позивача - Підлісний Ю.С.

відповідача - не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»

на рішення Господарського суду м. Києва від 27.07.2016 р.

у справі № 910/8795/16 (суддя - Зеленіна Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Бі.Ай.Груп»

до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»

про стягнення 115 182,40 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Бі.Ай.Груп» (далі - позивач) звернулось з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі - відповідач) про стягнення з відповідача 96 000,00 грн основного боргу за договором № 04/01/16 про надання послуг від 04.01.2016 р., 4 152,89 грн інфляційних втрат, 629,51 грн 3% річних, 7 680,00 грн пені та 6 720,00 грн штрафу.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.07.2016 р. у справі № 910/8795/16 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 96 000,00 грн основної заборгованості, 4 152,89 грн інфляційних втрат, 629,51 грн та 3% річних; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 27.07.2016 р., Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про повну відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки в акті приймання-передачі послуг від 01.02.2016 р. було визначено, що послуги за укладеним договором надавалися з 01.01.2016 р. по 31.01.2016 р, в той час як договір про надання послуг був підписаний лише 04.01.2016 р., разом з тим послуги, на думку скаржника, не могли надаватись до укладення договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2016 р. апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» прийнято до провадження та призначено до розгляду на 04.10.2016 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.10.2016 р. було відкладено до 20.10.2016 р.

В засідання суду, призначене на 20.10.2016 р., представник відповідача вдруге не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

04.01.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮК «Бі.Ай.Груп» (далі - виконавець) та Державним підприємством Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі - замовник) укладено договір № 04/01/16 про надання послуг (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору послуги - вчинені виконавцем дії або їх сукупність, що включають в себе підготовку аналітичних висновків з питань застосування законодавства, підготовку проектів договорів і процесуальних документів.

За цим договором виконавець зобов'язується надавати послуги замовнику на підставах, в порядку і в обсязі, визначених у договорі за погодженням сторін (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 2.5 договору, якщо інші вимоги щодо обсягу послуг не обумовлені сторонами і не зафіксовані в додатку до договору, комплекс послуг включає: підготовку аналітичних висновків з питань застосування законодавства України; правових висновків стосовно законності вчинення правочинів; розробку проектів договорів; складення процесуальних та інших документів правового характеру (претензії, листи, позовні заяви, запити, відповіді на листи та ін.); представництво інтересів замовника в органах державної влади та місцевого самоврядування та перед юридичними особами будь-якої форми власності; представництво та захист інтересів замовника в органах судової влади; здійснення методичного керівництва правовою роботою на підприємстві замовника; надання висновків про відповідність чинному законодавству проектів наказів, положень, розпоряджень, договорів та інших документів, що видаються замовником; підготовку проектів рішень, наказів, розпоряджень, постанов замовника, що стосуються його діяльності.

Відповідно до п. 5.1 договору розрахунки замовника з виконавцем здійснюються у національній валюті України.

Як передбачено п. 5.2 договору, за надані послуги замовник виплачує виконавцеві грошову винагороду, яка встановлюється сторонами відповідно до актів прийому-передачі наданих послуг.

Винагорода виплачується замовником до 05-го числа кожного місця за попередній місяць на підставі акту приймання-передавання послуг (п. 5.3 договору).

Пунктом 5.4 сторони погодили, що вартість послуг, що будуть надані за договором складає 48 000,00 грн на місяць.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, в порушення умов укладеного договору не розрахувався за надані послуги, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість в розмірі 96 000,00 грн.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов'язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Статтею 905 ЦК України визначено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 ЦК України).

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

На виконання умов укладених договорів позивач надав відповідачу послуги на загальну суму 96 000,00 грн, що підтверджуються актами про прийняття-передачу наданих послуг за договором № 04/01/16 від 04.01.2016 р., які підписані сторонами та скріплені їх печатками. Також відсутні письмові зауваження до наданих послуг.

Враховуючи те, що доказів про проведення повного розрахунку за надані послуги станом на час розгляду справи місцевим судом відповідач не надав, строк виконання зобов'язання по оплаті послуг є таким, що настав за обома актами наданих послуг, а тому судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача основної суми заборгованості підлягає задоволенню у сумі 96 000,00 грн.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 4 152,89 грн інфляційних втрат та 629,51 грн 3 % річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 10.06.2003 р. у справі № 3/350.

Як передбачено п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 4 152,89 грн інфляційних втрат та 629,51 грн 3 % річних інфляційних втрат є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Розмір цих сум перевірений судом, є арифметично вірним.

Крім того, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача на його користь 7 680,00 грн пені та 6 720,00 грн штрафу.

Відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу та пені, місцевий суд виходив з того, що умовами укладеного договору не передбачено таких видів відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов'язань по оплаті наданих послуг як штаф та пеня.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що за невиконання своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Як передбачено ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За змістом ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Оскільки відповідач є державним підприємством - суб'єктом господарювання, що відноситься до державного сектору економіки, та порушив строки виконання зобов'язання за договором про надання послуг, cудова колегія дійшла висновку про задоволення позову в частині стягнення 7 680,00 грн пені та 6 720,00 грн штрафу, розмір яких перевірений судом, є арифметично правильним та відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За наведених обставин, судом першої інстанції при прийнятті рішення були неправильно застосовані норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції від 27.07.2016 р. у справі № 910/8795/16 в частині відмовлених позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про повне задоволення позову.

Стосовно витрат скаржника за подання апеляційної скарги, то відповідно до ст. 49 ГПК України та, беручи до уваги фактичні обставини виникнення судового спору, витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 27.07.2016 р. у справі № 910/8795/16 скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нове рішення про повне задоволення позову.

3. Викласти резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (03151, м. Київ, вул. Вінницька, 14/39, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Бі.Ай.Груп» (02097, м. Київ, вул. Лісківська, 9/22, кв. 72, ) 96 000(дев'яносто шість тисяч),00 грн основного боргу, 4 152(чотири тисячі сто п'ятдесят дві),89 грн інфляційних втрат, 629(шістсот двадцять девять),51 грн 3% річних, 7 680(сім тисяч шістсот вісімдесят),00 грн пені та 6 720(шість тисяч сімсот двадцять),00 грн штрафу.

4. Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (03151, м. Київ, вул. Вінницька, 14/39, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Бі.Ай.Груп» 1 727(одна тисяча сімсот двадцять сім),75 грн судового збору за подання позовної заяви.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання данної постанови суду.

6. Матеріали справи № 910/8795/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран