ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2016 р.Справа № 916/896/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Ліпчанської Н.В., Ярош А.І.

Секретар судового засідання: Кіртока Л.В.

За участю повноважних представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № 2733 від 03.12.2015р.;

від відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю № 07 від 12.09.2016р.;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «КОНКОРД»

на рішення Господарського суду Одеської області від 02 червня 2016 року

по справі № 916/896/16

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»до Приватного підприємства «КОНКОРД»

про стягнення 12 768, 13 грн.

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства «КОНКОРД» про стягнення заборгованості в сумі 12 768, 13 грн.

Обґрунтовуючи позовну заяву сторона посилається на неналежне виконання відповідачем зобовязань по Договору № 1289-П-ОДФ-15 від 10.09.2015р за січень 2016 року.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02 червня 2016 року (суддя Рога Н.В.) позов задоволено у повному обсязі; стягнуто з Приватного підприємства «КОНКОРД» на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» заборгованість в сумі 12 768, 13 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378 грн. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що зобовязання відповідача виникли з Договору № 1289-П-ОДФ-15 від 10.09.2015р., строк дії якого було продовжено до січня 2016 року. Зазначений висновок суду ґрунтується на тому, що позивач своїм листом від 18.12.2015р. запропонував відповідачу продовжити термін дії Договору № 1289-П-ОДФ-15 шляхом підписання додаткової угоди, але відповіді отримано не було. Натомість, зі свого боку відповідачем вчинено фактичні дії за Договором, які свідчать про прийняття відповідачем пропозиції, а саме:

«Відповідачем було складено Звіт по прийомупередачі відходів для подальшої утилізації за період 01.01.2016р.-20.01.2016р., додатком до якого є Довідка - Акт прийому-передачі відходів № 1 від 16.01.2016р., товарно-транспортна накладна від 16.01.2016р., сертифікат тарировки автоцистерни 33 600л. На підставі зазначених документів позивачем було виставлено рахунок-фактуру № 580019 від 09.03.2016р. на суму 12 768, 13 грн. (з ПДВ), однак у встановлений Договором строк відповідачем зазначений рахунок не оплатило».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Приватне підприємство «КОНКОРД» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу сторона посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зауважує, що при винесені оскаржуваного рішення, суд виходив з того, що позивачем на адресу відповідача був направлений лист від 18.12.2015р., яким запропоновано продовжити термін дії Договору № 1289-П-ОДФ-15 від 10.09.2015р. шляхом підписання додаткової угоди, але відповіді ним отримано не було. В якості прийняття пропозиції, в силу ч. 2 ст. 642 ЦК України, відповідачем складено Звіт по прийому передачі відходів для подальшої утилізації за період 01.01.2016р.-20.01.2016р., додатком до якого є Довідка - Акт прийому-передачі відходів № 1 від 16.01.2016р., товарно-транспортна накладна від 16.01.2016р., сертифікат тарировки автоцистерни 33 600л.

Однак, суд, оцінюючи вищевказані письмові докази, не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази направлення та отримання відповідачем листа 18.12.2015р.

Крім того, сторона наголошує на тому, що продаж небезпечних відходів, до яких відносяться в тому числі, відходи від нафтопродуктів і моторних масел, згідно п. 14 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», підлягає ліцензуванню, однак позивач станом на січень 2016 рік такої ліцензії не мав. Відповідно до зазначеної норми закону, позивач мав право лише накопичувати відходи та передавати їх протягом року для утилізації іншим особам, основною діяльністю яких є утилізація певних відходів.

Більш детальніше доводи зазначені у скарзі.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства «КОНКОРД» без задоволення, вважаючи його правомірним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступників висновків.

За приписами ст. 101 ГПК України визначено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 10 вересня 2015 року між ДП «Одеський морський торгівельний порт» та ПП «КОНКОРД» укладено Договір № 1289-П-ОДФ-15, згідно якого на виконання вимог Закону України «Про морські порти України», Міжнародної конвенції по запобіганню забрудненню з суден 1974 МАРПОЛ 73/78, п. 23, 24 Правил охорони внутрішніх морських вод і територіального моря України від забруднення та засмічення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 431, відповідного до умов цього Договору позивач передає відповідачу відходи, а відповідач приймає такі відходи і сплачує позивачу їх вартість у розмірі та порядку, передбаченому умовами цього Договору (а. с. 9-14).

Пунктом 1.2 Договору встановлено, що під відходами сторони розуміють: 1.2.1. - відпрацьовані паливно-мастильні матеріали та їх суміші (ПММ- відпрацьовані масла, некондиційне паливо і т.д.);

1.2.2. - суднові нафтовмісні залишки, осади відходи , які утворюються на суднах в результаті сепарації паливно-мастильних матеріалів.

Такі відходи знімаються з борту судна спеціалізованими плавзасобами (судно типу ПС) позивача та передаються відповідачу для подальшої утилізації;

1.2.3. Нафтопродукти забруднені і некондиційні, зібрані в результаті аварійних розливів в акваторії і території позивача;

1.2.4. Нафтовмісні тирса, ганчір`я (обтиральний матеріал), пісок;

1.2.5. Відпрацьовані автомобільні фільтри (паливні та масляні).

За умовами п. 2.5 Договору за результатами прийому-передачі відходів, переданих позивачем відповідачу оформляється Довідка Акт прийому-передачі відходів.

Згідно розділу 4 Договору оплата за відходи, зазначені у пунктах 1.2.1, 1.2.2 та 1.2.3 цього Договору здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача протягом 10 календарних днів з моменту підписання сторонами Довідки - Акту прийому-передачі відходів та отримання рахунку від позивача з розрахунку базової ціни, яка не може бути нижчою:

- за відходи, зазначені в п. 1.2.1 цього Договору за ціною не нижче 2 900 грн. (з ПДВ) за один кубічний метр;

- за відходи, зазначені в п. 1.2.2 цього Договору за ціною не нижче 230 грн. (з ПДВ) за один кубічний метр;

- за відходи, зазначені в п. 1.2.3 цього Договору за ціною не нижче 380 грн. ( з ПДВ) за один кубічний метр.

Фактична ціна за відходи, зазначені в п. 1.2.1, 1.2.2. та 1.2.3 визначається перед кожною конкретною операцією відвантаження за результатами процедури розгляду комерційних пропозицій підприємства та інших ліцензованих підприємств, які надають аналогічні послуги за відповідними договорами з Адміністрацією. Відходи, зазначені в п. 1.2.4 та 1.2.5 цього Договору приймаються відповідачем для подальшої утилізації за власний рахунок.

Додатковою угодою від 04.12.2015р. сторони, зокрема, виклали у новій редакції п. 4.1 Договору, а саме: «Оплата за відходи, зазначені у пунктах 1.2.1, 1.2.2 та 1.2.3 цього Договору здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача протягом 10 календарних днів з моменту підписання сторонами Довідки - Акту прийому-передачі відходів та отримання рахунку від позивача з розрахунку базової ціни (а. с. 17):

- за відходи, зазначені в п. 1.2.1 цього Договору 2 900 грн. (з ПДВ) за один кубічний метр;

- за відходи, зазначені в п. 1.2.2 цього Договору 380 грн. (з ПДВ) за один кубічний метр;

- за відходи, зазначені в п.1.2.3 цього Договору 380 грн. ( з ПДВ) за один кубічний метр.

За умовами п. 5.3.7 Договору відповідач зобовязався своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки з позивачем.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За приписами ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, судова колегія дійшла висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Пунктом 1 статті 902 Цивільного кодексу України встановлено, що виконавець повинен надати послугу особисто. Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України передбачений обов'язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору, в першу чергу є умови про предмет договору.

Предметом договору про надання послуг є сама нематеріальна послуга, тобто те нематеріальне благо, яке отримує замовник у процесі вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності. Для договорів цього типу важливе значення має якість послуг, що надаються.

У позові позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 12 768, 13 грн., яка виникла внаслідок неналежного виконання з боку відповідача зобовязань по Договору № 1289-П-ОДФ-15 від 10.09.2015р. за січень 2016 року.

Як вбачається з Договору № 1289-П-ОДФ-15 від 10 вересня 2015 року, зазначений договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін (за їх наявністю) та діє до 31 грудня 2015 року (п. 10.3 Договору).

Пунктом 10.5 Договору передбачено, що після закінчення строку дії Договору, зазначеного у п. 10.3 цього Договору, сторони можуть продовжити термін дії Договору шляхом підписання додаткової угоди.

В матеріалах справи знаходиться Лист-пропозиція Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 18.12.2015р., який адресований директору Приватного підприємства «КОНКОРД» - ОСОБА_3, про продовження терміну дії Договору № 1289-П-ОДФ-15 від 10.09.2015р. шляхом підписання додаткової угоди (а. с. 19).

Розглянувши справу по суті та задовольнивши позов, суд попередньої інстанції дійшов висновку про продовження строку дії Договору № 1289-П-ОДФ-15 від 10.09.2015р. до січня 2016 року через те, що:

- позивачем направлено пропозицію щодо продовження терміну дії Договору;

- відповідачем, в свою чергу, вчинено дії, які свідчать про прийняття відповідачем пропозиції, в силу ст. 642 ЦК України, а саме: складання Звіту по прийомупередачі відходів для подальшої утилізації за період 01.01.2016р.-20.01.2016р., додатком до якого є Довідка - Акт прийому-передачі відходів № 1 від 16.01.2016р., товарно-транспортна накладна від 16.01.2016р., сертифікат тарировки автоцистерни 33 600л.

Проте, з цим висновком судова колегія погодитись не може, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про вручення відповідачем листа-пропозиції від 18.12.2015р. про продовження терміну дії Договору № 1289-П-ОДФ-15 від 10.09.2015р. шляхом підписання додаткової угоди.

Через відсутність доказів про отримання цього листа, судова колегія дійшла висновку, що такий лист позивачем взагалі не направлявся відповідачу.

Більш того, суд першої інстанції даючи юридичну оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, не звернув увагу на зміст заявки, надісланої відповідачем (лист № 09А/10 від 13.01.2016р.), а також документів, якими безпосередньо оформлювалася передача (довідка-акт прийому-передачі від 16.01.2016р., товарно-транспортна накладна) та Звітом про прийом-передачу відходів.

Зі змісту листа № 09А/10 від 13.01.2016р. вбачається заявка на забезпечення відвантаження відходів із зобов'язанням сплатити згідно з майбутнім договором про використання інфраструктури, але в цьому листі відсутнє посилання на Договір № 1289-П-ОДФ-15 від 10.09.2015р.

Між тим, зі змісту Звіту про прийом-передачу також вбачається посилання не на договір № 1289-П-ОДФ-155, а на лист № 09А/10 від 13.01.2016р.

Зі змісту Довідки-акту прийому-передачі від 16.01.2016р., який підписаний позивачем, також вбачається посилання на лист № 09А/10 від 13.01.2016р.

Зі змісту Товарно-транспортний накладний, на яку послався суд, також вбачається посилання на лист № 09А/10 від 13.01.2016р.

Отже, із зазначених документів не випливає прийняття відповідачем зробленої позивачем пропозиції, а навпаки - вказує на те, що позивачу пропонується забезпечити відвантаження згідно з майбутнім договором, предметом якого є не купівля-продаж відходів, а використання інфраструктури позивача, який згодом був укладений між сторонами, а саме 02.02.2016р., згідно матеріалів справи.

При цьому, судом першої інстанції вірно встановлено, що Договір № 1455-П-ОДФ-16 від 02.02.2016р. не регулює правовідносини щодо передачі відходів, що склалися між сторонами станом на 16.01.2016р., оскільки зазначений договір вступив в дію з моменту його підписання, а саме 02.02.2016р.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що Договір № 1289-П-ОДФ-15 від 10.09.2015р не регулює правовідносини щодо передачі відходів, які склалися між сторонами по справі станом на 16.01.2016р., оскільки зазначений договір припинив свою дію 31 грудня 2015 року та не був продовженим сторонами на новий строк.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За приписами ст. 34 ГПК України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст. 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги чи заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 33 ГПК України).

Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 12 768, 13 грн. не підлягають задоволенню.

Пунктом 3 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду, зокрема, є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, рішення Господарського суду Одеської області підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Приватного підприємства «КОНКОРД» - задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача, внаслідок чого з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь Приватного підприємства «КОНКОРД» стягується судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 515, 80 грн.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 п. 2, 104 п. 3, 105 ГПК України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «КОНКОРД» - задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 02 червня 2016 року по справі № 916/896/16 - скасувати.

Прийняте нове рішення:

«У задоволенні позову Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до Приватного підприємства «КОНКОРД» про стягнення 12 768, 13 грн. відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь Приватного підприємства «КОНКОРД» 1 515, 80 грн. судового збору за апеляційне провадження.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.».

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 26.10.2016р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя Н.В. Ліпчанська

Суддя А.І. Ярош