ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

"19" жовтня 2016 р. Справа № 922/5018/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В. О.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача (вх.№ 2794 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від "09" грудня 2014 р. у справі № 922/5018/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк", м.Дніпропетровськ,

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Харків,

про стягнення 35452,47 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.12.14 (суддя Суслова В.В.) позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" 25000,00 грн. заборгованості за кредитом, 6415,76 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 2461,71 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 1575,00 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, 1827,00 грн. судового збору.

У жовтні 2016 року (тобто майже через два роки після закінчення встановленого ст.93 ГПК України десятиденного строку апеляційного оскарження рішення суду) відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апелянт звернувся до суду з заявою (вх.№1680 від 12.10.16), в якій просить відновити пропущений строк подання апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийнято в судовому засіданні 09.12.14, в якому не були присутні представники сторін, а також на те, що копію повного тексту зазначеного судового рішення було отримано відповідачем лише 03.10.16.

Заслухавши думку судді-доповідача стосовно вищевказаного клопотання у відповідності до вимог частини 2 статті 93 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що у його задоволенні має бути відмовлено з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 53 ГПК України, за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк.

Отже, відновлення пропущеного строку є правом суду виходячи з встановлення поважності причин пропуску строку. При цьому поважними визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій.

Таким чином, для відновлення процесуального строку заявник має довести суду наявність відповідних обставин, їх поважність та непереборність, у зв'язку з тим, що норма про можливість відновлення процесуальних строків є по суті пільгою, що може використовуватися лише як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавцем кожного із процесуальних строків.

Вищевказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Вищим господарським судом України, зокрема, у постановах: від 12.03.15 у справі №Б-50/169-10, від 26.05.15 у справі №23/123, від 24.02.15 у справі №18/3022/11 від 13.05.15 у справі №922/4152/14, від 10.11.15 у справі №5011-43/4949-2012, від 11.11.15 у справі №4/30, від 15.03.16 у справі № 903/28/14, від 22.06.16 у справі №923/1165/15 тощо.

Згідно з п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.11 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (із змінами і доповненнями) клопотання про відновлення строку подання апеляційної скарги з огляду на приписи статті 53 ГПК повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску такого строку (за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються апеляційному господарському суду на загальних підставах).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань.

Стаття 6 Конвенції встановлює процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Відповідно до усталеної практики Суду право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (рішення у справах "Мельник проти України" від 28.03.06 N 23436/03, "Мушта проти України" від 18.11.10 №8863/06).

Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача "поважних причин" для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

Таким чином, необхідною передумовою для відновлення судом пропущеного строку подання скарги, враховуючи важливість дотримання вищенаведеного принципу юридичної визначеності, є належене доведення заявником поважності причин пропуску вказаного процесуального строку. Відповідну правову позицію викладено також і в постанові Верховного Суду України від 13.07.16 у справі №Б29/162-10 (3-774гс16-1).

У клопотанні про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги в даній справі заявником зазначено, що копію оскаржуваного рішення ним отримано лише 03.10.16.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи №922/5018/14, копії всіх процесуальних документів у встановлені строки надсилалися судом на адресу сторін, у тому числі, відповідачеві - на адресу, зазначену у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців: 61038, Харківська область, м. Харків, Шосе Салтівське, буд. 12-А, кв. 1 (дану адресу відповідачем вказано також і в апеляційній скарзі).

Однак надіслані відповідачеві копії ухвали суду від 07.11.14, якою розгляд справи було призначено на 24.11.14 та ухвали суду від 24.11.14, якою розгляд справи відкладено на 09.12.14, було повернуто відділенням зв'язку до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

У постанові пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 - був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання 09.12.14, в якому було прийнято оскаржуване рішення. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, надіслану відповідачеві копію рішення від 09.12.14 також повернуто до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

При цьому у заяві про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги відповідач не наводить жодних обставин, що перешкодили б йому своєчасно отримати копії процесуальних документів у даній справі, які надсилалися місцевим господарським судом в межах встановлених законом строків та на належну адресу ФОП ОСОБА_1 Заявником також не зазначено, коли саме та у зв'язку з якими обставинами йому стало відомо про прийняття рішення від 09.12.14 і чому його представник звернувся до місцевого господарського суду із заявою про видачу копії рішення лише 03.10.16.

Тобто обставин, які об'єктивно перешкоджали б скаржнику реалізувати своє право на подання апеляційної скарги протягом законодавчо встановленого строку, апелянтом не наведено.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання апелянта про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 93 ГПК України, апеляційний господарський суд постановляє ухвалу про повернення апеляційної скарги у випадках, якщо вона подана після закінчення строків, встановлених цією статтею, і суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 97 ГПК України, апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо скаргу подано після закінчення строку, встановленого для її подання, без клопотання про поновлення цього строку або таке клопотання відхилено.

За таких обставин, керуючись ст.86, п.4 ч.1 ст. 97 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИЛА:

1. Відмовити фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 у відновленні пропущеного строку подання апеляційної скарги.

2. Повернути апеляційну скаргу заявнику.

Додаток: заявнику - матеріали скарги на 8 арк., у тому числі - оригінал квитанції №0.0.632308892.1 від 12.10.16 про сплату 2009,71 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Фоміна В. О.