ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.10.2016 Справа № 920/839/16

За позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Сумської обласної дирекції АБ « Укргазбанк» (м. Суми)

до відповідачів: 1. фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Суми)

2. фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (м. Суми)

про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання вчинити дії.

Суддя О.Ю. Резніченко

Представники:

від позивача - Михно А.О.,

від відповідачів: 1. ОСОБА_4

2. не з'явився.

У засіданні брав участь секретар судового засідання - Бублик Т.Д.

Суть спору: Позивач просить суд визнати недійсним договір оренди приміщення від 01.09.2015, укладений між позивачем і відповідачем, та зобов'язати першого відповідача звільнити орендоване приміщення.

Представник першого відповідача подав пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позову у зв'язку із його безпідставністю.

Другий відповідач відзив на позовну заяву не подав, в судові засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

В судове засідання представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме доказів в підтвердження факту арешту приміщення на момент укладення між відповідачами спірного договору орнеди.

Відповідно до ст. 22 ГПК України клопотання позивача було задоволено судом.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

24.12.2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та громадянином України ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 344-РБФ, згідно якого останньому було відкрито невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 109000 дол. США та з кінцевим терміном повернення - 10.12.2019.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та позичальником укладено, в тому числі, договір іпотеки № 267-ІФ від 24.12.2007, предметом якого стала квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належала позичальнику на праві власності.

06.07.2011 Ковпаківським районним судом м. Суми винесено рішення по справі № 1860/2-525/11, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість за зазначеним кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості, звернуто стягнення на нерухомість, що є предметом іпотеки, а саме нерухомість, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

На виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.07.2011 видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження.

18.07.2012 старшим державним виконавцем відділу ДВС СМУЮ Ластовецького Р.М. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчудження, яким накладено арешт на все майно ОСОБА_2

27.11.2013 старшим державним виконавцем відділу ДВС СМУЮ Колосом Р.В., з метою забезпечення виконання вимог виконавчого документу та погашення заборгованості складено акт опису й арешту майна, якими описано та накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В ході виконавчого провадження предмет іпотеки не було реалізовано і АБ «Укргазбанк» виявив бажання залишити за собою непродане майно, у зв'язку з чим 28.12.2015 приватним нотаріусом видано Свідоцтво на право власності АБ «Укргазбанк» на зазначену квартиру.

Однак, позивач по справі фактично позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися зазначеною нерухомістю, оскільки останню використовує для підприємницької діяльності перший відповідач на підставі укладеного між ним та другим відповідачем 01.09.2015 договору оренди приміщення. За умовами п. 1.1 якого другий відповідач передав першому відповідачу у платне користування приміщення, розташоване в АДРЕСА_2, на строк до 31.05.2018, для здійснення господарської діяльності.

Позивач вважає, що спірний договір є недійсним, в силу прямої вказівки закону, так як укладений з порушенням вимог діючого законодавства, тому позивач, як власник приміщення, звернувся до суду із даною позовною заявою.

Суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне:

Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України.

Загальні підставни і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) втановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом; оспорювані, які можуть бути визнані судом недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї із сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання нікчемного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину так і іншою особою, права якої порушено вчиненим правочином. В останньому випадку визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України та застосовується для відновлення становища, яке існувало до укладення правочину.

Правочином, згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги до чинності правочину, зокрема: 1) зміт правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавтсва, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків , що обумовлені ним.

Судом встановлено, що між позивачем та другим відповідачем 24.12.2007 укладений договір іпотеки № 267-ІФ, предметом якого була квартира за адресою: АДРЕСА_2. Вказана квартира також є предметом спірного договору оренди.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням.

Статтею 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено володіння, користування і розпорядження предметом іпотеки та встановлено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування (абз. 4 частини 3 статті 9 Закону).

Аналогічну норму містить п. 3.3.5 договору іпотеки № 267-ІФ від 24.12.2007, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського ноторіального округу Арєшиною О.М. від 24.12.2007, відповідно до якого «іпотекодавець зобов'язаний не розпоряджатися, в тому числі не відчужувати в будь-який спосіб та не передавати предмет іпотеки в наступну іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя та не здавати предмет іпотеки в найм (оренду).

Відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчудження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Згода позивача, як іпотекодержателя, на укладення між відповідачами оспорюваного договору оренди не надавалася, а тому його укладено з прямим порушенням зазначених вище норм Закону України «Про іпотеку».

Представник першого відповідача у судовому засіданні заперечив, що на момент укладення договору оренди дія договору іпотеки припинилася, так як існувало рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.07.2012 про звернення стягнення на квартиру та було відкрито виконавче провадження.

Однак, відповідно до частини 1,3 ст. 202 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, між іншим, виконанням, поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 2022-205 ГК України, ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Зокрема ст. 606 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання зобов'язання.

Зобов'язання між позивачем та другим відповідачем за договором іпотеки припинилось лише 28.12.2015, тобто з моменту, коли позивач став власником квартири та в одній особі поєдналися іпотекодержатель (кредитор) та іпотекодавець (боржник). Тому, на момент укладення спірного договору оренди другий відповідач, не отримавши дозвіл позивача на передачу предмету іпотеки в оренду порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про іпотеку», що відповідно до ч. 3 ст. 12 вказаного закону є підставою для визнання його недійсним в силу прямих вказівок закону.

Також суд бере до уваги той факт, що квартира, яка є предметом договором оренди, відповідно до постанови відділу ДВС Сумського міського управління юстиції від 18.07.2012, акту опису й арешту майна від 27.11.2013 знаходилася під арештом на момент укладення договору оренди 01 вересня 2015 року.

На підставі вищевикладеного суд не приймає до уваги пояснення представника першого відповідача щодо неможливості визнання недійсним договору оренди від 01.09.2015 у зв'язку із відсутністю у постанові від 18.07.2012 про арешт майна боржника та в акті опису й арешту майна від 27.11.2013 прямої заборони на передачу другим відповідачем майна в оренду, так як у даному випадку договір оренди є нікчемним в силу вказівки Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Позивач є власником приміщення, що було предметом недійсного договору оренди від 01.09.2015.

Тому, з урахуванням приписів вказаних правових норм, суд приходить до висновку про задоволення другої позовної вимоги та зобов'язує першого відповідача негайно звільнити приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору понесені позивачем покладаються на відповідачів солідарно.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір оренди приміщення від 01.09.2015, який укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2).

3. Зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) звільнити приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

4. Стягнути в солідарному порядку з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та фізичнї особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 2756 грн. судового збору.

Повне рішення складено 27.10.2016.

Суддя О.Ю. Резніченко