ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року Справа № 904/947/16

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Васищак І.М. і Студенець В.І.

розглянув касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків (далі - Підприємець),

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 та

постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.08.2016

зі справи № 904/947/16

за позовом Підприємця

до публічного акціонерного товариства заводу "Павлоградхіммаш", м. Павлоград Дніпропетровської області (далі - Завод),

про стягнення заборгованості.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - не з'яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення: заборгованості за вантажне перевезення в сумі 29 000 грн.; штрафу за простій у сумі 15 000 грн.; 3% річних у сумі 261,53 грн., "інфляційних" у сумі 435,40 грн.; пені в сумі 3 915,39 грн.; збитків у сумі 27 405 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 (суддя Петрова В.І.): позов задоволено частково; стягнуто із Заводу на користь Підприємця: заборгованість за вантажне перевезення у сумі 29 000 грн.; 3% річних у сумі 261,53 грн.; "інфляційні" в сумі 435,40 грн.; 538,33 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 (колегія суддів у складі: Кузнецова І.Л. - головуючий, Герасименко І.М. і Широбокова Л.П.): апеляційну скаргу Підприємця на згадане рішення місцевого господарського суду залишено без задоволення; відповідне рішення скасовано частково; прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Підприємець просить: оскаржуване рішення місцевого господарського суду з даної справи скасувати в частині відмови у стягненні пені, штрафу за простій та збитків, а в решті це рішення залишити без змін; оскаржувану постанову апеляційної інстанції з цієї ж справи скасувати, а останню передати на новий розгляд до Дніпропетровського апеляційного господарського суду. Скаргу мотивовано неправильним застосуванням господарськими судами норм матеріального і процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

За результатами цього розгляду Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Суд першої інстанції у розгляді справи виходив з таких обставин та висновків.

13.10.2015 Заводом (замовник) і Підприємцем (експедитор) було укладено договір № 15-25-0256 про надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення вантажів автотранспортом (далі - Договір), за умовами якого:

- експедитор зобов'язався від власного імені та за рахунок коштів клієнта здійснювати комплекс послуг з перевезення вантажів автотранспортом у міських і міжнародних сполученнях, а клієнт сплачує ці послуги (пункт 1.1);

- вид та найменування вантажів, об'єми, маршрути, строки і вартість доставки вантажів, а також розмір винагороди експедитора узгоджується сторонами у заявках, які є невід'ємною частиною договору (пункт 1.2);

- для виконання даного договору експедитор за дорученням замовника займається організацією транспортного процесу. Замовник, у свою чергу, зобов'язується відшкодувати всі витрати експедитора, пов'язані з організацією перевезення та забезпеченням транспортного процесу (пункт 1.3);

- замовник зобов'язаний:

доручати експедитору надання послуг на підставі транспортних заявок, підписаних уповноваженими особами та завірених печаткою із зазначенням у заявках дати завантаження, адрес завантаження та розвантаження, контактних телефонів відповідальних осіб на місцях завантаження та розвантаження автотранспорту, найменування і ваги вантажу, типу рухомого складу, строку доставки та інших відомостей, необхідних для організації конкретного перевезення;

надавати експедитору транспортні заявки не пізніше ніж за 48 годин до дати завантаження для організації міжміського (міжнародного) перевезення та не пізніше ніж за 12 годин для організації міського перевезення;

своєчасно надати до перевезення усі необхідні документи, оформлені згідно міжнародної Конвенції "CMR" (у випадку міжнародного перевезення), ТТН (у випадку внутрішнього перевезення), та який вимагається законодавством відповідних країн, власними силами забезпечити завантаження/розвантаження, своєчасне оформлення товарно-транспортних накладних, митних та інших документів, необхідних для безперешкодного проходження митного, ветеринарного, карантинного, екологічного та іншого контролю і здачі вантажу вантажоодержувачу;

- експедитор:

зобов'язався доставити вантаж у пункт призначення у визначений у заявці строк та видати його вантажоодержувачу, вказаному у товарно-транспортній документації;

зобов'язався інформувати замовника про вимушені затримки транспортного засобу у дорозі, аваріях та інші непередбачені обставини, що перешкоджають своєчасній доставці вантажу;

залишає за собою право відізвати автотранспорт у наступних випадках: якщо замовник не забезпечить завантаження та митне оформлення протягом 48 годин з моменту подання автомобіля (час подання автомобіля вважається до 10.00 місцевого часу); якщо вантаж, що завантажується, не відповідає опису в накладній; якщо завантаження здійснюється із порушенням правил та норм завантаження; якщо вантаж упакований неналежним чином або є пошкодження пакування (пункт 2).

- сторони домовилися вважати нормативним часом простою транспортного засобу таке: завантаження/розвантаження - 48 год., митне оформлення вантажів складає 48 год. - у випадку міжнародних перевезень (за винятком вихідних днів, якщо автомобіль був поданий менше ніж за 36 год. до їх початку); завантаження - 12 год. у випадку перевезення по території України; 12 год. - нормативний простій на прикордонному переході (пункт 3.1.3);

- замовник відповідає за збитки, які виникли у експедитора в результаті неправильної, несвоєчасної інформації відносно властивостей вантажу та правил його перевезення. Замовник несе відповідальність за правильність заповнення провізних документів посадовими особами замовника, вантажоодержувача та митних органів (пункт 3.3.1);

- у випадку нормативного простою транспортного засобу, передбаченого пунктом 3.1.3 Договору, замовник сплачує експедитору штраф у розмірі: у випадку міжнародного перевезення за кожну почату добу простою 500 грн. з урахуванням ПДВ (у випадку перевезення по території країн СНД), якщо інше не передбачено у заявці та якщо не підтвердиться, що простій мав місце з вини експедитора (пункт 3.3.2);

- для виконання послуг згідно з пунктом 1.1 Договору клієнт перераховує експедитору суму, розмір та строк перерахування якої вказуються у транспортній заявці, виходячи з конкретної ситуації на ринку (пункт 4.1);

- якщо у транспортній заявці строк платежу не вказано, клієнт зобов'язаний сплатити вартість послуг протягом 5 банківських днів з моменту підписання акта виконаних робіт та отримання оригіналів товарно-транспортної накладної, вантажної митної декларації СMR та рахунку на вантаж (пункт 4.2).

13.10.2015 Завод надав Підприємцю заявку на перевезення 20 тонн обладнання, де зазначено місця завантаження - м. Павлоград та розвантаження - сел. Афіпський, Краснодарський край, Росія, з митним оформленням у м. Бєлгороді, і вартість транспортних послуг - 29 000 грн., з оплатою безготівковим шляхом протягом 15 банківських днів по прибутті оригіналів СMR.

16.10.2015 здійснено завантаження вантажу, 19.10.2015 завершено митні процедури на території України, і 20.10.2015 вантаж прибув на митницю в м. Бєлгороді (Росія); того ж дня вантаж розвантажено та передано для зберігання на митний склад.

Як зазначає Підприємець, він не міг виконати перевезення вантажу на встановлених Договором та заявкою умовах, оскільки Завод не здійснив митні процедури на території Росії. Відтак Підприємець просив суд стягнути із Заводу заборгованість за надані послуги з перевезення, 3% річних, "інфляційні", пеню відповідно до пункту 3.3.4 Договору, штраф за простій автомобіля впродовж 30 діб та збитки, "які позивач сплатив ФОП ОСОБА_7"

Відповідні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення зазначеної суми 29 000 грн., 3% річних (за період з 20.12.2015 по 09.04.2016), "інфляційних" (з січня по березень 2016 року).

Вимога Підприємця про стягнення пені задоволенню не підлягає, оскільки умовами Договору (заявка від 13.10.2015 № 1) визначений строк оплати за надані послуги, тоді як пунктом 3.3.4 Договору передбачено сплату пені, "якщо б у транспортній заявці не було встановлено строку платежу". У частині стягнення сум штрафу та збитків позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки Підприємець не довів, що простій відбувся з вини Заводу. До того ж Підприємець за умовами Договору (пункт 2.2.7) мав право відізвати автотранспорт у випадку, якщо Завод не забезпечив митне оформлення.

Судом апеляційної інстанції додатково з'ясовано та зазначено таке.

Договором передбачено, що:

- замовник зобов'язаний своєчасно оформлювати, зокрема, митні документи, необхідні для безперешкодного проходження митного контролю та вживати заходів з розблокування та проходження вантажів при затримці вантажу митними органами (пункти 2.1.3, 2.1.5);

- експедитор зобов'язаний інформувати замовника про вимушені затримки транспортного засобу на шляху та інші непередбачені обставини, які перешкоджають своєчасній доставці вантажу (пункт 2.2.5);

- експедитор залишає за собою право відізвати автотранспорт у випадках, якщо замовник не забезпечить завантаження та митне оформлення протягом 48 год. з моменту подачі автомобіля (пункт 2.2.7);

- у разі неоплати замовником понад строк, обумовлений в пункті 4.2 Договору, він несе відповідальність у вигляді сплати експедитору пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу (пункт 3.3.4).

Фрахтування автомобіля для перевезення вантажу Заводу здійснено Підприємцем на підставі договору про організацію міжнародних перевезень вантажів від 20.03.2014 № 2003, укладеного Підприємцем як експедитором з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 як перевізником.

Підприємець посилався на те, що: Завод не здійснив митні процедури та не надав розпорядження здати вантаж на зберігання або повернути в місце завантаження, автомобіль знаходився на території митниці до 18 год. 30 хв. 19.11.2015, у зв'язку з чим відбувся його простій у 30 діб (з 20.10.2015 по 19.11.2015); 23.11.2015 на адресу Заводу було направлено цінного листа з актом здачі-приймання виконаних робіт від 19.11.2015 № 260 на суму 29 000 грн., рахунком на вказану суму, заявкою від 13.10.2015 № 1, Договором, СМR № 042514; цього листа Заводом отримано 27.11.2015, і строк оплати настав через 15 банківських днів, тобто не пізніше 19.12.2015; збитки в сумі 27 405 грн. відшкодовані перевізнику за перебування водія у відрядженні за межами України понад узгоджений у договорі на перевезення термін.

Дії перевізника з передачі вантажу для зберігання на митний склад, узгоджені з Підприємцем як експедитором за Договором, свідчать про односторонню відмову останнього від даного договору. Відтак зобов'язання Підприємця і Заводу, які виникли на підставі Договору, є припиненими.

Враховуючи викладене, а також те, що Підприємець не виконав зобов'язання з надання послуг з перевезення вантажу в повному обсязі, тобто з доставки обладнання у визначений заявкою від 13.10.2015 № 1 пункт призначення внаслідок односторонньої відмови від Договору, стягнення із Заводу повної вартості послуг - 29 000 грн. (обумовлених заявкою), 3% річних та "втрат від інфляції" не відповідає фактичним обставинам справи та положенням закону. Тому в задоволенні позовних вимог у відповідних частинах слід відмовити.

Заявкою від 13.10.2015 № 1 строк виконання Заводом зобов'язань з оплати встановлено у 15 банківських днів по надходженню оригіналів CMR. Період прострочення виконання зобов'язань Підприємцем визначено починаючи з 20.12.2015. Між тим Підприємцем не подано доказів направлення Заводу та отримання останнім оригіналу CMR № 042514 або внесення змін до заявки в частині строку оплати послуг в установленому порядку.

Таким чином, рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню, а також відсутні підстави для стягнення із Заводу пені в сумі 3 915,39 грн.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення сум штрафу за понаднормативний простій 15 000 грн. за період з 20.10.2015 по 19.11.2015 Підприємцем не подано належних доказів.

Так, наданий Підприємцем лист простою від 20.10.2015 з печаткою ТОВ "Бєлтранс-експедиція" відповідним доказом не є, оскільки відсутні будь-які документи на підтвердження повноважень названого товариства по складання відповідного листа. У згаданому листі до того ж взагалі відсутні підписи будь-яких повноважних осіб, для завірення яких використовувалася б печатка.

Акт вимушеного простою автотранспорту від 19.11.2015 затверджений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 і має односторонній характер.

У матеріалах справи відсутні й докази отримання Підприємцем від Заводу інструкцій щодо необхідності знаходження автомобіля в очікуванні проведення митних процедур саме протягом періоду з 20.10.2015 по 19.11.2015. Докази в обґрунтування обставин щодо простою в цей період часу не подано й Підприємцем.

Так само відсутні в цих матеріалах докази, які підтверджували б понесення фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7 збитків у вигляді витрат у розмірі неоподатковуваних добових для відряджень за кордон, які були б у подальшому відшкодовані Підприємцем на користь названої особи за додатковою угодою від 10.01.2015 до договору від 20.03.2014 № 2003.

Відтак позовні вимоги про стягнення сум штрафу 15 000 грн. та збитків 27 405 грн. є необґрунтованими.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення сум заборгованості за вантажне перевезення, процентів річних, інфляційних нарахувань, штрафу за простій та збитків.

Відповідно до положень Господарського кодексу України:

- перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами; допоміжним видом діяльності, пов'язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція (частина перша, четверта статті 306);

- за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу (частина перша статті 316).

Згідно з приписами Цивільного кодексу України:

- за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу (частина перша статті 929);

- клієнт зобов'язаний надати експедиторові документи та іншу інформацію про властивості вантажу, умови його перевезення, а також інформацію, необхідну для виконання експедитором обов'язків, встановлених договором; у разі ненадання клієнтом документів та необхідної інформації експедитор має право відкласти виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування до надання документів та інформації в повному обсязі (частини перша, третя статті 933);

- клієнт або експедитор має право відмовитися від договору транспортного експедирування, попередивши про це другу сторону в розумний строк. Сторона, яка заявила про таку відмову, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки, завдані їй у зв'язку із розірванням договору (стаття 935).

Названим Кодексом передбачено також, що:

- у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651);

- у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (частина друга статті 653).

Відповідно до Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", дія якого поширюється на відносини, що виникають при транспортному експедируванні вантажів усіма видами транспорту, крім трубопровідного, експедитор (транспортний експедитор) - це суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок, зокрема, організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування, а клієнт - це споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), яка за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору, зокрема, організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

За статтею 12 названого Закону визначається перелік документів та інформації, що мають бути надані експедиторові; до цього переліку належать, зокрема, документи, що стосуються вантажу, які потрібні для здійснення митного контролю.

Суд апеляційної інстанції у розгляді даної справи виходив, на відміну від місцевого господарського суду, зокрема, з того, що зобов'язання сторін, які виникли на підставі Договору, є припиненими у зв'язку з відмовою позивача від даного договору.

Відповідний висновок є передчасним, оскільки не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права і з'ясуванні пов'язаних з цим обставин справи. Судом не враховано, що розірвання договору відповідно до частини другої статті 653 Цивільного кодексу України припиняє ті зобов'язання, що не були виконані до моменту розірвання договору, тобто достроково припиняє дію тих зобов'язань, строк виконання яких не настав. Відтак суду належало з'ясувати, чи настав строк виконання зобов'язань за Договором з оплати вартості послуг. При цьому виконання Підприємцем власних зобов'язань за цим договором щодо доставки обладнання не в повному обсязі саме по собі не виключає можливості оплати такої вартості у фактично наданій частині таких послуг.

Водночас від встановлення відповідних обставин залежала й можливість та обґрунтованість нарахування сум "інфляційних", річних та пені.

Не встановивши таких обставин, суд апеляційної інстанції у повторному розгляді справи припустився неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду господарським судом в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Тому оскаржувана постанова апеляційної інстанції відповідно до пункту 3 статті 1119 та частини другої статті 11110 ГПК України підлягає скасуванню в частині, що стосується розгляду позовних вимог про стягнення суми вартості послуг 29 000 грн., процентів річних, інфляційних нарахувань та пені з передачею справи у тій же частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Поряд з тим Вищим господарським судом України не приймається посилання скаржника на положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, за яким у випадках, коли виконання перевезення на умовах договору є неможливим, перевізник має право негайно вивантажити вантаж за рахунок особи, яка має право розпоряджатися вантажем, і після такого вивантаження перевезення вважається закінченим. З цього приводу судом апеляційної інстанції правильно відзначено, що закінчення перевезення, про яке йдеться у названій Конвенції, ще не є виконанням зобов'язання за Договором щодо доставки вантажу (у визначений цим договором пункт призначення).

У частині розгляду позовних вимог про стягнення сум збитків і штрафу оскаржувана постанова скасуванню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до Господарського кодексу України:

- учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224);

- до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (частина перша статті 225);

- учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу. Державні (комунальні) підприємства за наявності підстав зобов'язані вжити заходів щодо стягнення в порядку регресу збитків з інших суб'єктів господарювання або стягнути збитки з винних працівників підприємства відповідно до вимог законодавства про працю (стаття 228).

За приписами ГПК України:

- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони обґрунтовують свої, зокрема, вимоги поданими суду доказами (частини перша і друга статті 43);

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх, зокрема, вимог (частина перша статті 33);

- господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (частина перша статті 34).

Судом апеляційної інстанції з'ясовано, що Підприємцем як позивачем у справі не доведено наявності у нього збитків з вини відповідача у заявленій до стягнення сумі.

Тим же судом встановлено, що у справі відсутні й належні докази вимушеного простою автотранспорту з вини відповідача.

Викладені в касаційній скарзі доводи з цього приводу стосуються питань встановлення обставин справи та оцінки доказів у ній, що перебуває поза межами перегляду справи в касаційній інстанції, визначеними згаданою частиною другою статті 1117 ГПК України. Водночас невиконання стороною позивача визначеного наведеними нормами ГПК України (статті 43, 33, 34) процесуального обов'язку щодо доведення своїх вимог належними доказами не може бути надолужене в суді касаційної інстанції з урахуванням того ж таки припису частини другої статті 1117 названого Кодексу.

При цьому посилання скаржника на те, що стосовно поданих ним до суду документів "відповідач не висунув заперечень", жодною мірою не означає, що й суд повинен був беззаперечно прийняти відповідні документи як докази, оскільки з жодної із процесуальних норм такого обов'язку суду не випливає. Натомість оцінка будь-якого доказу здійснюється господарським судом за правилами, визначеними статтею 43 ГПК України; нею, між іншим, передбачено, що визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

У новому розгляді даної справи (у згаданій її частині) суду необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін і поданим ними, а за необхідності й додатково одержаним доказам належну правову оцінку і вирішити спір (у тій же частині) відповідно до закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 зі справи № 904/947/16 скасувати в частині, що стосується розгляду позовних вимог про стягнення: заборгованості в сумі 29 000 грн.; інфляційних нарахувань у сумі 435,40 грн.; 3% річних у сумі 261,53 грн.; пені в сумі 3 915,39 грн.

Справу у відповідній частині передати на новий розгляд до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У решті згадану постанову залишити без змін.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Васищак

Суддя В. Студенець