ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року Справа № 922/3198/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіПопікової О.В.
суддів:Владимиренко С.В., Кролевець О.А.,

за участю представників:
від позивача:Подгуренко О.О. дов. від 3.10.2016р.
від відповідача:Крашенінніков В.В. дов. від 19.11.2015р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Брокбізнесбанк" Куреного О.В.
на рішення та на постановуГосподарського суду Харківської області від 25.05.2016р. Харківського апеляційного господарського суду від 20.07.2016р.
у справі№922/3198/15 Господарського суду Харківської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Харківського регіонального управління АТ "Брокбізнесбанк"
доУправління Державної служби охорони при ГУ МВС України в Харківській області
пропро стягнення 1490528,33 грн.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" в особі Харківського регіонального відділення АТ "Брокбізнесбанк" (далі - Банк, кредитор) звернулося з позовом до Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в Харківській області (далі - Управління, позичальник) про стягнення заборгованості за договором про закупівлю послуг за державні кошти №55/НКЛ-980/2-041111/400 від 04.11.2011р. у розмірі 1490528,33 грн., з яких: заборгованість з кредиту у розмірі 326434,31 грн., заборгованість з процентів за користування кредитом у розмірі 66569,19 грн., заборгованість з комісії за управління кредитною лінією у розмірі 20391,14 грн., пеня за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту) у розмірі 96942,81 грн., пеня за прострочення сплати процентів у розмірі 12116,63 грн., пеня за прострочення сплати комісії у розмірі 3856,38 грн., 3% річних за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту) у розмірі 10067,29 грн., 3% річних за прострочення сплати процентів у розмірі 1083,87 грн., 3% річних за прострочення сплати комісії у розмірі 344,77 грн., сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по основному зобов'язанню у розмірі 148338,47 грн., сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по процентам у розмірі 18329,17 грн., сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості по комісії у розмірі 5838,99 грн., неустойка згідно п.7.2.3 за неналежне виконання п.6.1.6 кредитного договору (ненадання щоквартальної/річної звітності) у розмірі 290526,54 грн., штраф за порушення п.2.1.4 договору застави №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 від 05.12.2011р. (не здійснення страхування предмету застави) у розмірі 473367,05 грн., штраф за порушення п.3.1.4 договору застави №55/НКЛ-980/2-041111/400-2 від 12.02.2013р. (не здійснення страхування предмету застави) у розмірі 16321,72 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.05.2016р. (головуючий суддя Макаренко О.В., судді Светлічний Ю.В., Погорелова О.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.07.2016р. (головуючий суддя Сіверін В.І., судді Терещенко О.І., Гетьман Р.А.), припинено провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Управління заборгованості з кредиту у розмірі 326434,31грн., заборгованості з процентів за користування кредитом у розмірі 9660,53 грн. та заборгованості з комісії за управління кредитною лінією у розмірі 4369,53 грн., всього: 340464,37 грн. за договором про закупівлю послуг за державні кошти №55/НКЛ-980/2-041111/400 від 04.11.2011р. (далі - Кредитний договір). В решті позовних вимог відмовлено. В порядку п.1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України визнано недійсними укладені між сторонами та пов'язані з предметом спору договір застави від №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 від 05.12.2011р., додаткові угоди №1 від 27.12.2011р. і №2 від 29.03.2012р. до нього, та договір застави №55/НКЛ-980/2-041111/400-2 від 12.02.2013р.

Рішення місцевого суду та постанова апеляційної інстанції обґрунтовані приписами статей 16, 203, 215, 216, 236, 601, 612, 613, 1066, 1068, 1074 Цивільного кодексу України, статей 20, 203, 207 Господарського кодексу України, п.8 ч.2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"(в редакції Закону України 16.07.2015р. №629-VIIІ, чинній з 12.08.2015р.), статті 59 Закону України "Про банки та банківську діяльність", статей 8, 22, 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", статті 4 Закону України "Про заставу", статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" та статей 33, 43, 80, 83, 101 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням яких суди дійшли висновку: 1) про правомірність вчинення зарахування зустрічних вимог в сумі 340464,37 грн. (кредитні платежі за лютий-квітень 2014р.) за заявою Управління від 10.09.2015р. у процедурі ліквідації Банку як такого, що дозволяється законом за наявності відповідних умов; 2) про необґрунтованість стягнення з добросовісного позичальника решти сум заборгованості за кредитом, інфляційних втрат, 3% річних та штрафних санкцій, які виникли внаслідок прострочення кредитора, оскільки незважаючи на те, що відповідачем були вчинені всі необхідні дії для переказу коштів в рахунок погашення своєї заборгованості за кредитним договором, про що свідчать належним чином оформлені та передані до обслуговуючого Банку платіжні доручення, позивач переказ коштів за вказаними платіжними дорученнями не здійснив та не повернув їх без виконання; 3) недоведеність підстав для нарахування позичальнику неустойки за ненадання щоквартальної/річної звітності на усну вимогу кредитора; 4) про недійсність договорів застави, укладених щодо об'єктів державної власності загальнодержавного значення (автомобілі, закріплені за Управлінням Державної служби охорони при ГУ МВС України в Харківській області на праві оперативного управління), приватизація яких заборонена, та обумовлену цим безпідставність застосування до заставодавця будь-яких штрафів за порушення умов недійсних договорів.

Не погодившись з рішенням першої інстанції та постановою апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати повністю та прийняти постанову про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своєї правової позиції Банк посилається на порушення та неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, приписів статей 5, 602, 613, 617, 625, 901, 1066, 1071 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, п.1 ч.5 статті 36, п.п.2,8 ч.2 статті 46, ч.ч.1,6 статті 49, статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній до 11.07.2014р.), статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ч.3 статті 11 Закону України "Про заставу", ч.2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" та статті 105 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, скаржник наголошує на неможливості зарахування в період процедури ліквідації банку (у вересні 2015р.) зустрічних однорідних вимог на суму 340464,37 грн. за Кредитним договором та договором банківського рахунку №550-439/10 від 12.05.2010р., оскільки спірний залік передбачатиме індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора банку за рахунок коштів банку, порушуючи встановлений законом порядок та черговість задоволення вимог кредиторів до банку і ставить у нерівне становище інших кредиторів банку у порівнянні з кредитором, який отримує задоволення своїх вимог не в порядку черговості. При цьому заявник вважає вказані зустрічні вимоги неоднорідними з огляду на не грошовий характер розрахунково-касових послуг за договором банківського рахунку, які споживаються клієнтом в процесі вчинення певної дії, а прострочення кредитора недоведеним через відсутність його відмови від прийняття виконання, запропонованого боржником, та позбавлення Банку права з моменту введення тимчасової адміністрації (з 03.03.2014р.) здійснювати будь-які видаткові операції по рахунках своїх клієнтів. Скаржник також зауважує на тому, що закріплені за Управлінням автомобілі, які передані за договорами застави від 05.12.2011р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 та від 12.02.2013р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-2, безпосередньо не забезпечують виконання цими органами встановлених законодавством завдань Державної служби охорони, а також не відносяться до переліку об'єктів державної власності, приватизація яких заборонена згідно Закону України від 07.07.1999р. №847-ХІV "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації".

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач просить залишити без змін оскаржувані судові рішення з мотивів, у них викладених.

Розглянувши касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи, повноти їх встановлення в судових рішеннях та застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 04.11.2011р. між Управлінням (позичальник) та Банком (кредитодавець) було укладено договір №55/НКЛ-980/2-041111/400 про закупівлю послуг за державні кошти, відповідно до якого Банк зобов'язувався надати позивачу кредит у вигляді відкличної непоновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості у розмірі 1329110 грн., терміном користування по 04.11.2016р., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,8% річних для придбання автомобілів, а Управління зобов'язувалось здійснювати погашення кредиту, сплачувати проценти та комісію по ньому.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між Управлінням та Банком були укладені договір застави від 05.12.2011р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 з додатковими угодами до нього від 27.12.2011р. №1, від 29.03.2012р. №2 та договір застави від 12.02.2013р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-2 (далі - договори застави), згідно з якими Управління передало в заставу Банку належні Управлінню (придбані у власність за рахунок отриманих по Кредитному договору коштів) автомобілі в кількості 25 шт., перелік яких міститься у додатках №1 до договорів застави.

З матеріалів справи також вбачається, що банківське обслуговування Управління проводилося Банком на підставі договору №550-439/10 про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування від 12.05.2010р. (далі - договір банківського рахунку), за яким Банк відкрив для Управління поточні банківські рахунки №№0001, 0001, транзитні банківські рахунки №№0001, 0002, 003, 004, 0005, 0006 і за яким Банк взяв на себе зобов'язання перед Управлінням відповідно до чинного законодавства та нормативних актів Національного банку України своєчасно (в день надходження документів) здійснювати усі розрахункові операції.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014р. №107 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду 28.02.2014р. прийнято рішення №9 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в Банку. Тимчасову адміністрацію в Банку запроваджено строком на три місяці з 03.03.2014р. по 02.06.2014р.

Листом від 05.03.2014р. №48/9-729/Мз на адресу тимчасової адміністрації Банку та на адресу Харківського регіонального відділення Банку Управлінням були направлені платіжні доручення від 05.03.2014р. №2036 про сплату кредиту в сумі 112000 грн., від 05.03.2014р. №2037 про сплату комісії в сумі 1456,51 грн. та від 05.03.2014р. №2038 про сплату процентів в сумі 4516,28 грн. (всього на суму 117972,79 грн.) за Кредитним договором за лютий 2014 року.

Листом від 02.04.2014р. №48/9-1045/Мз позивач направив на адресу тимчасової адміністрації Банку та на адресу Харківського регіонального відділення Банку платіжні доручення від 02.04.2014р. №3025 про сплату кредиту в сумі 112000 грн., від 02.04.2014р. №3026 про сплату процентів в сумі 3416,11 грн., від 02.04.2014р. №3027 про сплату комісії сумі 1456,51 грн. (всього на суму 116872,62 грн.) по Кредитному договору за березень 2014 року.

Листом від 05.05.2014р. №48/9-1368/Мз позивач направив на адресу тимчасової адміністрації Банку та на адресу Харківського регіонального відділення Банку платіжні доручення від 05.05.2014р. №4016 про сплату кредиту в сумі 102434,31 грн., від 05.05.2014р. №4017 про сплату процентів в сумі 1728,14 грн., від 05.05.2014р. №4018 про сплату комісії в сумі 1456,51 грн. (всього на суму 105618,96 грн.) за Кредитним договором за квітень 2014 року.

Проте, отримавши зазначені належним чином оформлені платіжні доручення, Банк переказ коштів за ними не здійснив та не повернув їх платнику (позичальнику) без виконання.

Оскільки кошти Банком не були зараховані на позичковий рахунок позивача, відкритий у Банку, фактично заборгованість за Кредитним договором вказаними платіжними дорученнями не була погашена.

В подальшому, на виконання постанови Правління Національного банку України від 10.06.2014 №339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 11.06.2014р. №45 про початок здійснення процедури ліквідації Банку та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Банку.

Позивач зазначає, що станом на 11.06.2014р. (на момент введення процедури ліквідації у Банку) сумарний баланс (залишок) коштів Управління на всіх рахунках у Банку становив 1842080,40 грн., а станом на 18.06.2014р. сумарний баланс (залишок) коштів складав вже 1848911,46 грн.

На виконання умов Кредитного договору, Банк протягом 2011-2013рр. надав відповідачеві кредит на загальну суму 3641285,00 грн., що підтверджується відповідними меморіальними ордерами: №77025/авт від 14.11.2011р. на суму 1329110 грн., №87276/авт від 16.11.2011р. на суму 560000 грн., №79401/авт від 15.12.2011р. на суму 357320 грн., №63231/авт від 22.02.2012р. на суму 240000 грн. та №1 від 01.02.2013р. на суму 1154855 грн. (т. 1 а.с.25-29).

Позивач стверджує, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом у розмірі 112000 грн. та в рахунок погашення заборгованості за процентами у розмірі 6267,42 грн. відповідач здійснив 06.02.2014р.

Користуючись правом на дострокове повернення кредиту, передбаченим п.6.4.5 Кредитного договору, Банк направив відповідачу вимогу від 28.08.2014р. №054/09-756 про сплату заборгованості за Кредитним договором (т.1 а.с.41), яку відповідачем отримано 28.08.2014р. (т. 1 а.с.41), але залишено без задоволення.

Під час розгляду справи відповідач направив на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" та на адресу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заяву від 10.09.2015р. № 48/9-3030/Кс про припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог грошових зобов'язань відповідача перед позивачем зі сплати платіжними дорученнями №№2036,2037,2038 від 05.03.2014р., №№3025,3026,3027 від 02.04.2014р. та №№4016,4017,2018 від 05.05.2014р. кредиту, процентів і комісії за лютий-квітень 2014р. за Кредитним договором у загальному розмірі 340464,37 грн. та зустрічних однорідних зобов'язань позивача перед відповідачем за договором банківського рахунку з повернення наявних на банківських рахунках в ПАТ "Брокбізнесбанк" і належних відповідачу грошових коштів у розмірі 340464,37 грн. згідно з п.8 ч.2 ст.46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст.ст.203 ГК України та ст.601 ЦК України (т.2 а.с.201-203).

Однак листом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" Куреного О.В. від 08.10.2015р. №6773 повідомлено відповідача про відмову від прийняття зарахування зустрічних однорідних вимог з посиланням на норми статті 1071 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" щодо неможливості списання коштів з банківських рахунків (т. 2 а.с.211).

Спір між сторонами виник в зв'язку з тим, що, як вважає Банк, внаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором зі сплати кредиту, процентів за користування кредитом та комісії за управління кредитною лінією за період лютий-квітень 2014р., у відповідача станом на 17.04.2015р. утворилася заборгованість у розмірі 1490528,33 грн.

В свою чергу відповідач наполягає на виконанні належним чином та у визначений строк своїх зобов'язань за Кредитним договором, зазначаючи про про наявність у спірних кредитних правовідносинах прострочення кредитора (позивача) у прийнятті виконання зобов'язань боржника за Кредитним договором, що, на думку Управління, відповідно до ч.4 статті 612 Цивільного кодексу України унеможливлює притягнення відповідача до будь-якої відповідальності за Кредитним договором. Разом з тим, представник відповідача у клопотанні (т.3 а.с.44-59) просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми кредиту, процентів та комісії по кредитному договору за лютий-квітень 2014р. у розмірі 340464,37 грн. у зв'язку з припиненням зобов'язань за кредитним договором та договором банківського рахунку шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

В основу оскаржуваних рішення та постанови покладено висновки місцевого і апеляційного суду про правомірність зарахування зустрічних вимог в сумі 340464,37 грн. (кредитні платежі за лютий-квітень 2014р.), здійсненого за заявою Управління від 10.09.2015р. у процедурі ліквідації Банку як такого, що дозволяється законом за сукупності відповідних умов, а також про необґрунтованість стягнення з добросовісного позичальника решти сум заборгованості за кредитом, інфляційних втрат, 3% річних та штрафних санкцій, які виникли внаслідок прострочення кредитора, оскільки незважаючи на те, що відповідачем були вчинені всі необхідні дії для переказу коштів в рахунок погашення своєї заборгованості за Кредитним договором, про що свідчать належним чином оформлені та передані до обслуговуючого Банку платіжні доручення, позивач переказ коштів за вказаними платіжними дорученнями не здійснив та не повернув їх без виконання. При цьому суди встановили недоведеність підстав для нарахування позичальнику неустойки за ненадання щоквартальної/річної звітності на усну вимогу кредитора та шляхом виходу за межі позовних вимог визнали недійсними договори застави, укладені щодо об'єктів державної власності загальнодержавного значення (автомобілі, закріплені за Управлінням Державної служби охорони при ГУ МВС України в Харківській області на праві оперативного управління), приватизація яких заборонена, що свідчить про безпідставність застосування до заставодавця (відповідача) будь-яких штрафів за порушення умов недійсних договорів.

Касаційна інстанція погоджується з такими висновками судів з огляду на таке.

На спірні правовідносини, пов'язані із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, які виникли між сторонами у вересні 2015 року в процедурі ліквідації Банку, поширюється дія статей 601, 614, 1074 Цивільного кодексу України та п.8 ч.2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній з 12.08.2015р.), чим спростовуються помилкові посилання скаржника на норми статей 5, 602, 625, 1066, 1071 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України та п.1 ч.5 статті 36, п.п.2,8 ч.2 статті 46, ч.ч.1,6 статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній до 11.07.2014р.).

Так, згідно зі статтею 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до ч.1 статті 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Наведене узгоджується з приписами ч.3 статті 1066 Цивільного кодексу України згідно яких банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Адже, за змістом цієї норми, банк вправі встановлювати виключно передбачені законом обмеження прав клієнта на розпорядження грошовими коштами.

Відповідно до п.8 ч.2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній з 12.08.2015р.) забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком. Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов'язаними з банком особам.

Колегія суддів відхиляє безпідставні посилання Банку на необхідність застосування принципу незворотності дії закону в часі, встановленого ч.2 статті 5 Цивільного кодексу України, оскільки, як правильно зазначив апеляційний суд, спірне зарахування зустрічних однорідних вимог кредитора та позичальника відбулося у вересні 2015р., тобто вже під час дії п.8 ч.2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції Закону України 16.07.2015р. №629-VIIІ, чинній з 12.08.2015р.), якою дозволено проводити таке зарахування під час процедури ліквідації банку.

Разом з тим суди попередніх інстанцій врахували відсутність у Законі №629-VIII положень про те, що розпочаті до набрання ним чинності ліквідаційні процедури неплатоспроможних банківських установ проводяться без урахування змін, внесених до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Таким чином, починаючи з 12.08.2015р. проведення зарахування зустрічних однорідних вимог з погашення заборгованості кредитора банку перед таким банком безпосередньо під час ліквідаційної процедури такого банку є обов'язковим для позивача за наявності умов, визначених п.8 ч.2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції від 12.08.2015р.)

Водночас судами достеменно встановлено наявність всіх передбачених законом умов для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог сторін по кредитному договору та договору банківського рахунку, зокрема: за кредитним договором сторонами не було здійснено заміни застави; на момент введення тимчасової адміністрації в ПАТ "Брокбізнесбанк" (станом на 03.03.2014р.) на банківських рахунках відповідача знаходилися кошти у розмірі 407402,34 грн., а право договірного списання було передбачено умовами п.6.4.7 Кредитного договору та п.п.4.1.5,5.7 договору банківського рахунку; відповідач і позивач не є пов'язаними між собою особами.

Наведеним спростовується твердження скаржника про те, що у договорі банківського рахунку не визначено право Банку на договірне списання коштів.

За таких обставин, враховуючи факт направлення відповідачем заяви про залік зустрічних однорідних вимог від 10.09.2015р., строк виконання яких настав, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про припинення з 10.09.2015р. обов'язку відповідача зі сплати кредиту в розмірі 326434,31 грн., процентів у розмірі 9660,53 грн. та комісії у розмірі 4369,53 грн., всього 340464,37 грн. за лютий-квітень 2014р. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Як наслідок, зважаючи на вчинення згаданого зарахування зустрічних вимог після порушення провадження у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність встановлених п.1-1 ч.1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України підстав для припинення провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 326434,31 грн. заборгованості по кредиту, 9660,53 грн. процентів та 4369,53 грн. комісії, всього 340464,37 грн. за лютий-квітень 2014р., у зв'язку з відсутністю предмета спору в цій частині позову.

При цьому касаційна інстанція враховує, що вимога відповідача про виконання платіжних доручень, яка виникла з договору банківського рахунку, має майново-грошовий характер, тому є кредиторською вимогою Управління у розумінні Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 22.04.2015р. у справі №910/9234/14, від 25.03.2015 у справі №910/9232/14), чим спростовуються доводи скаржника щодо неоднорідності зустрічних вимог з огляду на не грошовий характер розрахунково-касових послуг за договором банківського рахунку, які споживаються клієнтом в процесі вчинення певної дії.

З огляду на викладене місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про допустимість зарахування зустрічних вимог сторін у процедурі ліквідації банку після 12.08.2015р.

Порушенням зобов'язання відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом приписів статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, штрафні санкції за порушення умов Кредитного договору та інфляційні втрати і 3% річних, які передбачено ч.2 статті 625 Цивільного кодексу України, підлягають нарахуванню та застосуванню лише за наявності вини позичальника.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 56908,66 грн. заборгованості з процентів за користування кредитом, 16021,61 грн. заборгованості по комісії за управління кредитною лінією, 96942,81 грн. пені за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту), 12116,63 грн. пені за прострочення сплати процентів, 3856,38 грн. пені за прострочення сплати комісії, 3% річних за прострочення сплати основного зобов'язання (кредиту) у розмірі 10067,29 грн., 3% річних за прострочення сплати процентів у розмірі 1083,87 грн., 3% річних за прострочення сплати комісії у розмірі 344,77 грн., інфляційних втрат за весь час прострочення сплати заборгованості по основному зобов'язанню у розмірі 148338,47 грн., інфляційних втрат за весь час прострочення сплати заборгованості з процентів у розмірі 18329,17 грн. та інфляційних втрат за весь час прострочення сплати заборгованості з комісії у розмірі 5838,99 грн., суди правомірно виходили з тих обставин, що вказані суми заборгованості утворилися за відсутності вини позичальника у простроченні зобов'язань за Кредитним договором, так як Управлінням, навпаки, вживалися всі залежні від нього заходи для переказу коштів в рахунок погашення поточної заборгованості, про що свідчать належним чином оформлені та передані до обслуговуючого Банку платіжні доручення, але позивач переказ коштів за вказаними платіжними дорученнями не здійснив та не повернув їх платнику без виконання.

Вказані фактичні обставини позивачем не спростовані.

Колегія суддів також погоджується з висновком апеляційного суду про те, що застосування Національним банком України заходів впливу до ПАТ "Брокбізнесбанк" (у вигляді запровадження тимчасової адміністрації та процедури лквідації) стало наслідком діяльності саме Банку, а не відповідача, а тому не може бути підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та покладання на нього додаткових цивільно-правових обов'язків майнового характеру (санкцій).

Натомість касаційна інстанція погоджується з твердженням скаржника про помилкове застосування судами до спірних правовідносин статті 613 Цивільного кодексу України, якою регулюються правові наслідки прострочення кредитора, оскільки прострочення кредитора є недоведеним з огляду на відсутність його вини у відмові від прийняття виконання, запропонованого боржником, а бездіяльність позивача з виконанням платіжних доручень відповідача обумовлена забороною Банку з моменту введення тимчасової адміністрації (з 03.03.2014р.) здійснювати будь-які видаткові операції по рахунках своїх клієнтів, як того вимагає стаття 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Разом з тим, само по собі помилкове застосування вказаної правової норми не призвело до прийняття судами неправильних по суті рішення та постанови, а тому не може бути достатньою підставою для їх скасування.

Колегія суддів також зауважує, що касаційна скарга Банку не містить жодних заперечень щодо висновків суду першої інстанції про недоведеність підстав для стягнення з позичальника 290526,54 грн. неустойки, нарахованої за ненадання щоквартальної/річної звітності на усну вимогу кредитора, та обґрунтованої відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Касаційна інстанція не може прийняти до уваги посилання заявника в обґрунтування своїх заперечень на постанову Вищого господарського суду України від 21.06.2016р. у справі №910/15057/14 (за участю Банку та Управління), з огляду на таке.

Предметом позову в справі №910/15057/14 було визнання припиненими правовідносин за Кредитним договором та договорами договорів застави від 05.12.2011р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 та від 12.02.2013р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-2, а висновки Вищого господарського суду України, що вміщені у вказаній постанові, є наслідком застосування норм ч.6 статті 36 ч.6 статті 49, статей 51,52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній до 11.07.2014р.), в той час як у даній справі (№922/3198/15) судами застосовано п.8 ч.2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній з 12.08.2015р.). Отже, в порівнянні з даною справою, згадана постанова не може вважатися прийнятою з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а предмет позову, фактичні обставини та правовідносини також не можна вважати подібними з правовідносинами в даній справі, оскільки останні виникли протягом вересня 2015 року.

Стосовно виходу місцевого господарського суду за межі позовних вимог шляхом визнання недійсними договорів застави від 05.12.2011р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 та від 12.02.2013р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-2, та обумовленої цим відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 473367,05 грн. штрафу за порушення п.2.1.4 договору застави від 05.12.2011р. (нездійснення страхування предмету застави) та 16321,72 грн. штрафу за порушення п.3.1.4 договору застави від 12.02.2013р. (нездійснення страхування предмету застави), колегія суддів зазначає наступне.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між позивачем (заставодержатель) та відповідачем (заставодавець) був укладений договір застави від 05.12.2011р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 з додатковими угодами до нього від 27.12.2011р. №1 та від 29.03.2012р. №2 (т. 1 а.с.30-37) та договір застави від 12.02.2013р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-2 (т.1 а.с.38-40) (далі - договори застави), згідно з якими відповідач передав в заставу позивачеві належні відповідачу придбані у власність за рахунок отриманих по кредитному договору коштів автомобілі в кількості 25 шт., перелік яких міститься у додатках №1 до договорів застави.

Відповідно до п.1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Згідно імперативних приписів ч.6 статті 4 Закону України "Про заставу" предметом застави не можуть бути об'єкти державної власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, а також майнові комплекси державних підприємств та їх структурних підрозділів, що знаходяться у процесі корпоратизації.

В свою чергу, відповідно до абзацу 2 п."а" ч.2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, зокрема майно органів державної влади та органів місцевого самоврядування, майно Збройних Сил України (крім майна, щодо якого законом встановлено особливості приватизації), Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, сил цивільної оборони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, правоохоронних та органів доходів і зборів, що безпосередньо забезпечує виконання цими органами встановлених законодавством завдань.

Статтею 7 Закону України "Про міліцію" (чинного на момент укладення договорів застави) встановлено, що міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції.

Підрозділи Державної служби охорони входять до складу МВС України як підрозділ міліції охорони, а організаційна структура Державної служби охорони визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Державну службу охорони при МВС України (далі - Положення про ДСО), яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993р. №615 "Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та інших форм власності", визначені правові засади господарської діяльності підрозділів ДСО.

Державна служба охорони є підпорядкованою Міністру внутрішніх справ єдиною централізованою системою, очолюваною Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ (п.1 Положення про ДСО).

Таким чином все наявне у відповідача майно, в тому числі передані в заставу автомобілі, є державним майном, закріпленим за Управлінням на праві оперативного управління, тому це майно не може бути передане в заставу в силу вимог законодавства про приватизацію.

Як зазначено у п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", якщо вирішуючи господарський спір суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 Господарського процесуального кодексу України, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину другий частини п'ятої статті 216 Цивільного кодексу України). Реалізація господарським судом права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті Господарського процесуального кодексу України).

Відтак суд першої інстанції цілком обґрунтовано на підставі п.1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України вийшов за межі позовних вимог та за власною ініціативою визнав недійсними недійсними укладені між сторонами та пов'язані з предметом спору договір застави від №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 від 05.12.2011р., додаткові угоди №1 від 27.12.2011р. і №2 від 29.03.2012р. до нього, та договір застави №55/НКЛ-980/2-041111/400-2 від 12.02.2013р. з тих мотивів, що ці правочини є пов'язаними з предметом спору та суперечать приписам ч.6 статті .4 Закону України "Про заставу" та ч.2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника в обґрунтування своїх заперечень на норму ч.3 статті 11 Закону України "Про заставу", якою врегульовано порядок передачі в заставу майна, закріпленого за державним підприємством на праві повного господарського відання, оскільки, як зазначив апеляційний суд, згідно з п.9 Положення про Державну службу охорони управління, відділи і підрозділи охорони є державними установами, за якими майно закріплюється на праві оперативного управління.

Крім того визнаються помилковими доводи скаржника про те, що закріплені за Управлінням автомобілі, які передані за договорами застави від 05.12.2011р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-1 та від 12.02.2013р. №55/НКЛ-980/2-041111/400-2, не відносяться до переліку об'єктів державної власності, приватизація яких заборонена згідно Закону України від 07.07.1999р. №847-ХІV "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", оскільки відповідно до ч.4 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" об'єкти державної власності, вказані у частині другій цієї статті, не підлягають приватизації незалежно від їх включення до Переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, який затверджується Верховною Радою України.

За наведених обставин касаційна інстанція погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності підстав для припинення провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 326434,31 грн. заборгованості з кредиту, 9660,53 грн. заборгованості з процентів за користування кредитом і 4369,53 грн. заборгованості з комісії за управління кредитною лінією, та щодо відсутності правових підстав для задоволення решти позовних вимог.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені заявником у касаційній скарзі, не спростовують висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до повноважень касаційної інстанції.

При цьому, перевіривши у відповідності до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи, повноту їх встановлення в постанові, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим та апеляційним господарськими судами в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи, їм дана належна юридична оцінка, порушень норм чинного законодавства не вбачається, у зв'язку з чим підстави для задоволення касаційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваних рішення і постанови відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Брокбізнесбанк" Куреного О.В. залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 25.05.2016р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20.07.2016р. у справі №922/3198/15 залишити без змін.

Головуючий суддя О.В. Попікова

Судді: С.В.Владимиренко

О.А. Кролевець