КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2016 р. Справа№ 910/8472/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

ОСОБА_1

за участю представників сторін

від позивача: ОСОБА_2 представник за дов. б/н від 23.06.2016 року;

від відповідача: не зявився;

від третьої особи: не зявився,

розглянувши апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Уманський тепличний комбінат

на Рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року

у справі № 910/8472/16

за позовом Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Уманський тепличний комбінат

до Публічного акціонерного товариства Банк Київська Русь в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 банк України

про визнання Кредитного договору від 08.10.2010 року №43886-20/10-1 недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Приватне-орендне сільськогосподарське підприємство Уманський тепличний комбінат (далі позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Банк Київська Русь в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію (далі відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 банк України (далі третя особа) про визнання кредитного договору № 43886-20/10-1 від 08.10.2010 року недійсним.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що вказаний договір не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права позивача, оскільки умови вказаного договору (п.п. 8.1 8.5) містять лише відповідальність позичальника - ПОСП Уманський тепличний комбінат, а не обох сторін договору. Також кредитний договір допускає односторонню відмову від договору лише для відповідача та встановлює непропорційно великий розмір санкцій для позивача. Посилаючись на ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, позивач просив визнати кредитний договір № 43886-20/10-1 від 08.10.2010 року недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року у справі №910/8472/16 в задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно зясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема судом першої інстанції не було застосовано норми ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, внаслідок чого зроблено хибний висновком про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Крім того, скаржник вказав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що розділом 8 Кредитного договору №43886-20/10-1 встановлено відповідальність виключно для позичальника, а не для сторін, що є порушенням вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.08.2016 року у справі № 910/8472/16 апеляційна скарга Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Уманський тепличний комбінат прийнята до провадження.

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2016 року, у звязку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Ільєнок Т.В., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/8472/16 колегію суддів у складі: головуючого судді: Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Коротун О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 року прийнято до провадження справу № 910/8472/16 у визначеному складі суддів.

У судовому засіданні 18.10.2016 року позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року по справі №910/8472/16 залишити без змін а апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Уманський тепличний комбінат без задоволення.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 18.10.2016 року не зявилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими поверненнями №№ 1568328,15686310,15686336.

Крім того, враховуючи, що судом явка уповноважених представників сторін в судове засідання обовязковою не визнавалася, відповідач та третя особа не скористалися належними їм процесуальними правами приймати участь в судовому засіданні 18.10.2016 року, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідача та третьої особи за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Уманський тепличний комбінат - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

08.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством Банк Київська Русь (банк) та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством Уманський тепличний комбінат (позичальник) був укладений кредитний договір на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 43886-20/10-1 (далі - договір), відповідно до умов якого, банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та зобовязується надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі.

Кредит надається в грошовій формі на наступних умовах: ліміт кредитної лінії 35 500 000,00 грн; кінцевий термін повернення кредиту 07.04.2019 року; процентна ставка за користування кредитом 18,5 % річних з 08.10.2010 року по 31.05.2011 року, 17,5 % річних з 01.06.2011 року по 14.11.2011 року, 19,0 % річних з 01.09.2012 року, у випадку невиконання позичальником п. 6.1.12 договору 25,0 % річних.

Згідно з п. 5.2.9 договору банк має право у відповідності до п. 4.7 договору самостійно списувати з рахунків позичальника грошові кошти та спрямовувати їх на погашення заборгованості за кредитом у випадках порушення позичальником умов договору, а саме: у разі неповернення або несвоєчасного повернення кредиту та/або у разі несплати або несвоєчасної сплати процентів за його користування, плат та штрафних санкцій, а також у інших випадках, передбачених п.п. 9.1, 9.2 договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції зміст спірного кредитного договору містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: предмет, строки та порядок виконання зобов'язань, обов'язки та права сторін, що узгоджуються з вимогами Цивільного кодексу України. У подальшому зазначений договір був скріплений підписами повноважених осіб і печатками підприємств.

Тобто, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема і щодо відповідальності сторін, а у подальшому цей договір був прийнятий сторонами до виконання, про що свідчать надані відповідачем докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які передбачені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що розділом 8 кредитного договору встановлено відповідальність виключно для позичальника, а не для сторін, що є порушенням вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», з огляду на наступне.

Так, розділ 8 містить таку відповідальність сторін:

- у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки ОСОБА_3 банку України, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення (п. 8.1 договору).

- у разі нецільового використання кредиту позичальник сплачує банку штраф у розмірі 25% від суми кредиту, використаної не за цільовим призначенням (п. 8.2 договору).

- у випадку невиконання позичальником вимог п. 6.1.5 договору, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 0,1 % від суми кредиту (п. 8.3 договору).

- у випадку втрати або пошкодження предмету забезпечення та ненадання позичальником та/або його майновими поручителями в заставу/іпотеку банку іншого рівноцінного майна у строки, зазначені в договорах забезпечення, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10% (десять) процентів від вартості предмета забезпечення, зазначеної в договорі забезпечення (п. 8.4 договору).

- крім сплати штрафних санкцій позичальник відшкодовує банку в повному обсязі заподіяні збитки (п. 8.5 договору).

З аналізу розділу 8 кредитного договору слідує, що відповідальність сторін у договорі передбачена, виходячи з переліку та обсягу прав та обов'язків кожної із сторін, передбачених кредитним договором.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що відповідно до п. 6.2 кредитного договору позичальник має право вносити пропозиції щодо зміни умов кредитного договору, клопотати про зміну процентної ставки.

Яку вбачається з матеріалів справи на підставі п. 6.2 кредитного договору укладались угоди, відповідно до яких зменшувалася процентна ставка за кредитним договором.

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься доказів того, що позивач звертався до відповідача з пропозицією змінити умови розділу 8 договору.

Що стосується передбачених у кредитному договорі штрафних санкцій (пені та штрафу) суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Відповідно до п. 1.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так п.п. 8.1-8.5 кредитного договору сторони передбачили відповідальність позичальника шляхом сплати ним пені або штрафу у випадку порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів, у разі нецільового використання кредиту, ненадання документів передбачених п. 6.1.5 та втрати або пошкодження предмету забезпечення. У той же час, суд зазначає, що банк при наданні позичальнику кредиту ризикує власними грошовими коштами, при цьому у майбутньому існує можливість неповернення суми кредиту, а тому відповідальність сторін встановлена пропорційно обсягу прав та обов'язків кожної із сторін передбачених кредитним договором.

Посилання позивача на те, що п. 5.2.7 та п. 9.1 договору, які на його думку, допускають односторонню відмову від зобовязання з боку відповідача або односторонню зміну відповідачем його умов, не відповідає дійсності, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції зазначеними положеннями договору банку надано право самостійно списувати кошти з рахунків позичальника та спрямовувати їх на погашення заборгованості позичальника за кредитним договором, виключно у випадку порушення умов договору (п. 5.2.7) та встановлено порядок дій сторін за кредитним договором у випадку зміни умов придбання кредитних ресурсів та/або порядку виконання кредитних зобовязань сторін за договором (п. 9.1).

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що підписуючи таку редакцію договору, позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі із п.п. 5.2.7, 8.1 8.5, 9.1 договору, та не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг, якщо інше не передбачено законом, повинен містити права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Таким чином, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що кредитний договір був укладений між сторонами за взаємної згоди і за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод, і цей договір не порушує положення ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", на який посилається скаржник.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Так, в даному випадку, апелянт, всупереч вимог вказаної норми закону, не надав суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, заявлених в апеляційній скарзі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно зясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року у справі №910/8472/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Уманський тепличний комбінат - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у звязку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Уманський тепличний комбінат залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 року у справі №910/8472/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/8472/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

ОСОБА_1