ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року Справа № 915/845/16

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», пр.-т. Перемоги, 14, м. Київ, 01135 ()

в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту), вул. Заводська, 23, м. Миколаїв, 54020 ()

до відповідача Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт», вул. Заводська, 23/14, м. Миколаїв, 54020 ()

про визнання договору № 226-Р (№ 135-В-МИФ-13) від 30.12.2013 року недійсним

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №5915 від 03.10.2016 року;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №09/09 від 19.08.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулось Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) з позовними вимогами до відповідача Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» про визнання Договору про відшкодування витрат на сплату земельного податку від 30.12.2013 року №226-Р (№135-В-МИФ-13) недійсним.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 03.08.2016 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 18.08.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 18.08.2016 року розгляд справи відкладено на 29.09.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 29.09.2016 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів та відкладено розгляд справи на 11.10.2016 року.

В судовому засіданні 11.10.2016 року оголошувалась перерва до 17.10.2016 року.

В судовому засіданні 17.10.2016 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та письмових поясненнях (том 1, арк. 227-232; том 2, арк. 81-84), та просив суд позов задовольнити.

Позовні вимоги обґрунтовано невідповідністю договору № 226-Р про відшкодування витрат на сплату земельного податку, укладеного між Державним підприємством «Миколаївський морський торговельний порт» (сторона 2) та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (сторона 1), вимогам законодавства, яке діяло на момент укладення договору, а саме положенням ст. 203, 215 ЦК України, оскільки: 1) оспорюваним договором фактично передбачено надання в користування земельної ділянки особою, яка не наділена таким правом (відповідачем), та у спосіб, який не передбачений чинним законодавством; 2) сплата земельного податку є обовязком особи, яка оформила право власності на нерухоме майно (в спірному випадку позивача); 3) земельний податок не може бути предметом договору щодо компенсації таких витрат другою стороною.

Позовні вимоги обґрунтовано також приписами ст. 136 ГК України, ст. 92, 93, 116, 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, ст. 13, 15 Закону України «Про оренду землі», ст. 56 Закону України «Про землеустрій», ст. 36, 38, 72, 73, 87, 270, 287 ПК України.

Представник відповідача в судових засіданнях проти позовних вимог заперечив в повному обсязі з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позов та письмових поясненнях (том 1, арк. 38-48; том 1, арк. 221-225; том 1, арк. 235-238; том 2, арк. 4-17), та просив суд в позові відмовити.

Заперечення обґрунтовано тим, що відповідач ДП «ММТП» є постійним користувачем земельних ділянок та відповідно до вимог податкового законодавства щорічно подає податкові декларації та сплачує податок за земельні ділянки.

В силу ст. 377 ЦК України, ст. 92, 116, 120, 123 ЗК України набуття права власності на нерухоме майно не має наслідком автоматичного переходу права власності чи права користування земельною ділянкою, а потребує вчинення дій щодо складання технічної документації (проекту відведення), оформлення права власності чи користування, реєстрації відповідного права.

Керуючись ст. 6, 627, 628 ЦК України, відповідач зазначив, що сторони домовились (шляхом укладення договору) про відшкодування позивачем відповідачу плати за земельні ділянки, яку останній самостійно правомірно сплачує до органів державної податкової служби, оскільки є постійним землекористувачем з оформленням відповідного права користування.

Заперечення обґрунтовані приписами ст. 6, 202, 509, 627, 628, 377 ЦК України, ст. 193 ГК України, ст. 92, 116, 120, 123, 125 ЗК України, ст. 269, 286, 287 ПК України, Законом України «Про оренду землі», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 року № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації підприємств морського транспорту» видано наказ Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 року № 163 «Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства «Адміністрація морських портів України», пунктами 1, 3 якого вирішено:

- реорганізувати державні підприємства морського транспорту за переліком згідно з додатком 1 шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них (далі - реорганізація) відповідно до розподільчих балансів та утворити внаслідок виділу державне підприємство "Адміністрація морських портів України" (далі - Адміністрація морських портів України).

- установити, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у пункті 1 цього наказу, у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів.

В перелік державних підприємств морського транспорту, що підлягають реорганізації, увійшло й Державне підприємство «Миколаївський морський торговельний порт» (Додаток 1 до наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 року № 163).

На виконання вищевказаних розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 року № 133-р та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 року № 163 створено Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», якому, як правонаступнику реорганізованих підприємств морського транспорту, було передано стратегічні обєкти портової інфраструктури, інше майно, права та обовязки стосовно них відповідно до розподільчих балансів та актів прийому-передачі, затверджених Мінінфраструктури.

Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна право господарського відання на обєкти нерухомого майна зареєстровано позивачем ДП «Адміністрація морських портів України» в період з 20.03.2013 року по 17.02.2016 року (том 1, арк. 182-197).

Таким чином, позивач ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії набув право господарського відання на нерухоме майно, яке розташоване на земельних ділянках, які знаходяться в постійному користуванні відповідача ДП "ММТП". При цьому, земельні ділянки, на яких розташовані передані позивачу ДП «АМПУ» обєкти портової інфраструктури, останньому згідно розподільчого акту не передавались.

Відповідно до доручень Міністерства інфраструктури України від 05.08.2013 року № 895/16/13 та від 16.10.2013 року № 1220/16/11-13, а також п. 2.1 протоколу засідання Колегії Міністерства інфраструктури України від 17.07.2014 року підприємством проводяться роботи з інвентаризації, переоформлення та державної реєстрації прав на земельні ділянки, які фактично знаходяться у користуванні ДП «АМПУ».

Так, Окремим дорученням Міністерства інфраструктури України від 16.10.2013 року № 1220/16/11-13 позивачу ДП «АМПУ» доручено:

- спільно з підприємствами морської галузі, які реорганізовано (далі підприємства), провести інвентаризацію земельних ділянок, які забезпечують діяльність ДП «АМПУ»;

- за результатами інвентаризації скласти узгоджений акт згідно додатку;

- підприємствам надати на розгляд до Міністерства інфраструктури узгоджений акт та необхідні документи для надання погодження щодо добровільної відмови від права постійного користування земельними ділянками;

- ДП «АМПУ» забезпечити оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки (том 2, арк. 23).

На виконання розпорядження № 73 від 21.10.2013 року щодо оформлення земельних ділянок, які забезпечують діяльність ДП «АМПУ», та окремого доручення заступника Міністра інфраструктури України від 16.10.2013 року № 1220/16/11-13, сторонами проведено обстеження земельних ділянок, за результатами якого складено Узгоджений акт обстеження земельних ділянок станом на 24.10.2013 року (том 1, арк. 51, 198-207).

Судом також встановлено, що відповідачем ДП «ММТП» здійснюються заходи щодо отримання згоди органу управління на поділ земельних ділянок, оформлення добровільної відмови від користування земельними ділянками з метою подальшого оформлення земельних ділянок за позивачем ДП «АМПУ» в особі філії. Вказане підтверджується численними листами на адресу Міністерства інфраструктури України, Миколаївської обласної державної адміністрації (листи від 27.01.2014 року, від 12.02.2015 року, від 26.08.2015 року, від 26.10.2015 року, від 05.02.2016 року, від 30.03.2016 року, від 13.05.2016 року, від 27.05.2016 року, від 20.07.2016 року, від 19.09.2016 року, від 27.09.2016 року, від 20.09.2016 року) (том 2, арк. 35-62, 66-80).

Станом на день розгляду справи суду не подано доказів припинення права користування земельними ділянками, оформленими за відповідачем ДП «ММТП», та, як наслідок, оформлення права постійного користування земельними ділянками за позивачем ДП «АМПУ» в особі філії.

30.12.2013 року між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (сторона 1) та Державним підприємством «Миколаївський морський торговельний порт» (сторона 2) було укладено договір № 226-Р про відшкодування витрат на сплату земельного податку від 30.12.2013 року (том 1, арк. 14-24).

До договору було складено Додаток № 1 Інформація щодо розташування нерухомого майна та Додаток № 2 план-схема розташування нерухомого майна (том 1, арк. 19-24).

В подальшому між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 від 22.12.2014 року, додаткову угоду № 2 від 10.02.2015 року та додаткову угоду № 3 від 03.02.2016 року (том 1, арк. 17-18, 25-26, 27-28), якими сторони, зокрема, змінювали строк договору, перелік ділянок, з яких підлягають відшкодуванню витрати на сплату земельного податку тощо.

Договір, додаток до договору та додаткові угоди підписано та скріплено печатками сторін.

Відповідно до п. 7.1 Договору цей договір набуває чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє по 31.12.2014 року включно. Сторони домовилися, що умови даного договору розповсюджуються на відносини між ними, які склалися з 13.06.2013 року.

Відповідно до п. 7.2 Договору у разі відсутності письмового повідомлення будь-якої із сторін про відмову від продовження строку дії цього договору за 30 календарних днів до спливу строку дії цього договору, цей договір вважається продовженим на кожний наступний рік та на тих самих умовах.

Доказів визнання недійсним, припинення чи розірвання договору суду не подано.

Таким чином, на підставі ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов'язання, яке в силу ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Умовами договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 Договору сторона 1 (ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії) відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства зобов'язується відшкодовувати стороні 2 (ДП "ММТП") витрати на сплату земельного податку.

Відповідно до п. 1.2 Договору сторона 2 (ДП "ММТП") укладанням цього договору підтверджує, що вона є платником земельного податку відповідно до ст. 269 Податкового кодексу України, а саме є землекористувачем.

Відповідно до п. 1.3 Договору об'єктом оподаткування є земельна ділянка, яка перебуває у користуванні Сторони 2 (ДП "ММТП") згідно переліку вказаному у договорі.

Відповідно до п. 1.4 Договору відшкодуванню підлягають витрати на сплату земельного податку на земельні ділянки згідно переліку вказаному у договорі (в редакції додаткової угоди № 3).

Додатковою угодою № 3 від 03.02.2016 року сторони погодили перелік земельних ділянок, з яких підлягають відшкодуванню витрати по сплаті земельного податку, та погодили, що додаткова угода набирає чинності з дня її підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Умови додаткової угоди застосовуються до правовідносин сторін, що виникли між ними з 01.01.2016 року (ст. 631 ЦК України).

Відповідно до п. 2.2, п. 3.1.2 Договору (в редакції додаткової угоди № 1) розмір відшкодування витрат сторони 2 (ДП "ММТП") розраховується пропорційно кількості одиниць площі (169 616, 73 кв.м.) оподаткування земельної ділянки, які використовуються стороною 1 (ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії), відповідно до п. 1.3 цього договору, інформації щодо розташування нерухомого майна, яка наведена у додатку № 1 та схеми користування земельною ділянкою, що наведена в додатку № 2 до цього договору та є його невід'ємними частинами. Податок на додану вартість нараховується відповідно до законодавства України.

Відповідно до п. 2.3 Договору відшкодування витрат на сплату земельного податку здійснюється стороною 1 (ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії) щомісячно не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку сторони 1 (ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії) на поточний рахунок сторони 2 (ДП "ММТП") на підставі виставленого стороною 2 (ДП "ММТП") рахунку.

Відповідно до п. 2.4, п. 3.4.2 Договору сторона 2 (ДП "ММТП") самостійно обчислює суму земельного податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію на поточний рік.

Відповідно до п. 2.6, п. 3.1.1 Договору у разі користування земельною ділянкою плата здійснюється виключно за фактичний період користування земельною ділянкою стороною 1 (ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії) згідно п. 1.4 цього договору.

Відповідно до п. 7.3 Договору відповідно до ч. 2 ст. 212 ЦК України цей договір втрачає чинність відносно відповідної тієї чи іншої земельної ділянки у разі (скасувальна обставина):

- п. 7.3.1 припинення стороною 1 (ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії) користування відповідною земельною ділянкою;

- п. 7.3.2 втрата стороною 2 (ДП "ММТП") права власності/користування відповідною земельною ділянкою;

- п. 7.3.3 оформлення стороною 1 (ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії) права користування/права власності на земельну ділянку.

При вирішенні спору судом враховано наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ч. 1-6 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Відповідно до ч. 9, 10 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування врегульовано ст. 123 ЗК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та обєднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Застосовуючи до спірних правовідносин приписи ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, позивач вказує на автоматичне припинення в порядку вищевказаних статей права постійного користування відповідача на спірні земельні ділянки, які знаходяться під переданими позивачу у господарське відання обєктами нерухомості (портової інфраструктури). В свою чергу, відповідач зазначає, що вказаними нормами не передбачено автоматичного припинення права користування земельними ділянками, а лише передбачено право та обовязок набувача майна здійснити оформлення своїх прав на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 6 ст. 120 ЗК України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

В спірному випадку позивачем ДП «АМПУ» в особі філії набуто право на нерухоме майно не на підставі цивільно-правових угод (з зазначенням обсягу та умов переходу права власності/користування до нового землевласника/землекористувача), а внаслідок реорганізації шляхом виділу юридичної особи.

Відповідно до ст. 106 ЦК України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Законом може бути передбачено одержання згоди відповідних органів державної влади на припинення юридичної особи шляхом злиття або приєднання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 109 ЦК України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс.

Як вказано вище, внаслідок реорганізації державних підприємств шляхом виділу створено Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», якому, як правонаступнику реорганізованих підприємств морського транспорту, було передано стратегічні обєкти портової інфраструктури, інше майно, права та обовязки стосовно них відповідно до розподільчих балансів та актів прийому-передачі, затверджених Мінінфраструктури. При цьому, земельні ділянки, на яких розташовані передані позивачу ДП «АМПУ» обєкти портової інфраструктури, останньому згідно розподільчого акту не передавались. Таким чином, процедура переоформлення на позивача земельних ділянок (з визначенням необхідних для обслуговування нерухомості площ) повинна відбуватись після поділу земельних ділянок та припинення права постійного користування земельними ділянками шляхом добровільної відмови відповідача ДП «ММТП» від права користування земельними ділянками.

Переоформлення права постійного користування земельними ділянками здійснюється відповідно до вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про державний земельний кадастр», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» тощо.

Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 270 ПК України (в редакції від 13.11.2013 року) об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до п. 14.1.72 ст. 14 ПК України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Відповідно до ст. 286.1 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 286.2 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Відповідно до ст. 286.3 ПК України платник плати за землю має право подавати щомісяця звітну податкову декларацію, що звільняє його від обов'язку подання податкової декларації не пізніше 20 лютого поточного року, протягом 20 календарних днів місяця, що настає за звітним.

Відповідно до ст. 287.1 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Відповідно до ст. 287.6 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Законом № 71-VІІІ від 28.12.2014 року ст. 287.6 ПК України викладено в новій редакції, відповідно до якої при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до ст. 14.1.73 ПК України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до ст. 38.1, ст. 38.2 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Відповідно до ст. 36.1, ст. 36.4, ст. 36.5 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Виконання податкового обов'язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Відповідно до ст. 87.7 ПК України забороняється будь-яка уступка грошового зобов'язання або податкового боргу платника податків третім особам. Положення цього пункту не поширюються на випадки, коли гарантами повного та своєчасного погашення грошових зобов'язань платника податків є інші особи, якщо таке право передбачено цим Кодексом.

Судом встановлено, що постійним землекористувачем земельних ділянок, які є предметом договору про відшкодування витрат на сплату земельного податку, є відповідач ДП "ММТП" (п. 1.3, п. 1.4 договору містить перелік державних актів на право постійного користування земельними ділянками з зазначенням площі кожної земельної ділянки).

В матеріалах справи наявні копії державних актів на право постійного користування земельними ділянками, відповідно до яких постійним землекористувачем земельних ділянок є відповідач ДП «ММТП» (том 1, арк. 61-79). Вказані акти як станом на дату укладення оспорюваного договору, так і станом на день розгляду справи не погашені (не скасовані). Доказів зворотнього суду не подано.

Право постійного користування земельними ділянками не припинено.

Відповідач ДП "ММТП" як постійний землекористувач щорічно до 20 лютого подає до органів податкової служби податкові декларації з плати за землю та сплачує земельний податок, що підтверджується наявними в справі довідками про сплату податку, звітами по проводках тощо (том 1, арк. 80-180). За таких обставин, сплата податку та збору здійснюється платником податку (відповідачем) безпосередньо (ст. 38.2 ПК України).

Доказів сплати позивачем земельного податку до органів податкової служби після оформлення права власності на нерухоме майно відповідно до ст. 287.6 ПК України (в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного договору) суду не подано. При цьому, обов'язок платника податків зі сплати податків, зборів, обов'язкових платежів не залежить від укладення будь-яких господарських договорів.

Відповідно до п. 1.1 договору позивач ДП «АМПУ» в особі філії зобовязується відшкодовувати відповідачу ДП «ММТП» витрати на сплату земельного податку, а ДП «ММТП» в свою чергу відповідно до п. 1.2 договору підтверджує, що він є платником земельного податку відповідно до ст. 269 ПК України, оскільки є землекористувачем, що підтверджується вищевказаними державними актами на право постійного користування земельними ділянками. Таким чином, відповідач ДП «ММТП» як постійний землекористувач сплачує земельний податок до відповідного бюджету, а позивач ДП «АМПУ» в особі філії відшкодовує виключно понесені витрати на сплату земельного податку під обєктами нерухомості, які їй належать. Відповідно до мети та предмету договору у позивача виникло зобовязання виключно з оплати витрат на сплату земельного податку, а не сплата земельного податку.

В силу приписів ст. 269.1, ст. 286.1 ПК України платниками земельного податку є власники та користувачі земельних ділянок. Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. В податкових деклараціях на сплату земельного податку містяться, зокрема, дані щодо документів, які посвідчують право власності/користування земельними ділянками, серія та номер державного акту і дата його реєстрації, кадастровий номер земельної ділянки та нормативна грошова оцінка одиниці площі земельної ділянки з кадастровим номером.

Ані ДП «АМПУ», ані Миколаївська філія ДП «АМПУ» не є власниками або землекористувачами земельних ділянок. Крім того, як станом на дату укладення оспорюваного правочину, так і станом на день розгляду справи земельні ділянки не розподілені в натурі, між сторонами існують спірні питання щодо визначення площ та меж земельних ділянок. Вказане не заперечується сторонами. Підставою для нарахування земельного податку є дані земельного кадастру.

Відповідно до положень Закону України «Про оренду землі» земля за актом приймання-передачі передається за плату в користування іншій особі, а в спірному випадку відповідно до умов оспорюваного договору не передбачена будь-яка передача земельних ділянок в користування. Крім того, більша частина земельних ділянок потребує поділу та переоформлення на позивача ДП «АМПУ» в особі філії тих частин земельних ділянок, на яких розташовані обєкти нерухомості позивача та які необхідні для забезпечення діяльності останнього. Тобто, в спірному випадку після здійснення поділу та переоформлення земельних ділянок на позивача ДП «АМПУ» в особі філії передача земельних ділянок може бути здійснена відповідними органами державної виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження земельними ділянками.

Умовами договору є виключно відшкодування витрат на сплату земельного податку до моменту переоформлення права користування земельними ділянками на позивача, що також вбачається з умов п. 7.3.1, п. 7.3.2, п. 7.3.3 договору (втрата чинності договором відносно тієї чи іншої земельної ділянки в разі припинення позивачем користування відповідною земельною ділянкою або оформлення права користування/права власності на земельну ділянку; втрата відповідачем права власності/користування відповідною земельною ділянкою).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, сторони у даній справі домовились (шляхом укладення договору) про відшкодування відповідачем позивачу плати за земельні ділянки, яку останній правомірно самостійно сплачує до органів державної податкової служби, оскільки є постійним землекористувачем з оформленням відповідного права користування. Як вказано вище, на час укладення договору та на час розгляду даної справи відповідачем ще не оформлено право власності чи право користування земельними ділянками, на яких знаходяться належні йому на праві господарського відання об'єкти нерухомого майна. Земельні ділянки не передавались позивачем відповідачу у встановленому законодавством порядку в користування (доказів зворотнього суду не подано). Натомість, знаходження належних відповідачу на праві господарського відання об'єктів нерухомого майна свідчить про фактичне користування земельними ділянками, у зв'язку із чим між сторонами укладено договір на час дії процедури переоформлення земельних ділянок.

Надані позивачем постанови Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 08.06.2016 року по справі № 804/7668/15 та від 24.12.2010 року по справі № 21-54а10 суд при вирішенні даного спору не застосовує, оскільки у вищевказаних справах, розглянутих Верховним Судом України, мова йде про те, що з моменту набуття за цивільно-правовою угодою права власності на нерухоме майно у набувача виникає право власності чи користування земельною ділянкою (без зміни меж, цільового призначення, площі тощо), на якій розташоване набуте за цивільно-правовою угодою нерухоме майно, а з ним - і обовязок сплачувати земельний податок чи орендну плату. В спірному випадку майно набуто позивачем внаслідок реорганізації підприємства (шляхом виділу), право користування попереднього землекористувача не припинено, земельні ділянки після надання згоди уповноваженого органу управління майном потребують поділу та переоформлення на позивача. Тобто, правовідносини у даній справі та у вищевказаних справах є різними.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору. В позові слід відмовити.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові відмовити.

Судовий збір в розмірі 1 378, 00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.) покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 19.10.2016 року

Суддя Е.М. Олейняш