ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.10.16р. Справа № 904/8542/16

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до Управління комунальної власності міста виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про зобов'язання передати розбіжності по договору оренди

Суддя Назаренко Н.Г.

Секретар судового засідання Булана Ю.М.

Представники:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: Ольховська А.М. представник - дов. № 51 від 12.01.2016р., Чебикіна Я.І. представник - дов. № 204 від 21.01.2016р.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до господарського суду з позовом до Управління комунальної власності міста виконавчого комітету Криворізької міської ради, в якому просить зобов'язати останнього передати до господарського суду Дніпропетровської області розбіжності по договору оренди об'єктів нерухомості комунальної власності міста № І-11 від 29.02.2016р. (за адресою АДРЕСА_1) для врегулювання.

Позивач позов підтримав, свої вимоги обґрунтовує бездіяльністю відповідача, невиконанням ним вимог п.5 ст. 181 Господарського кодексу України відносно узгодження в судовому порядку умов спірного договору оренди об'єктів нерухомості, що, в свою чергу, призвело до порушення прав позивача на оренду майна.

Відповідач проти позову заперечив, у відзиві на позов зазначив, що до відділу дозвільно-погоджувальних процедур виконкому міської ради 11.01.2016р. надійшла заява ФОП ОСОБА_1 щодо узгодження оренди комплексу будівель з інфраструктурою на АДРЕСА_1.

Розпорядженням міського голови від 15.01.2016р. № 6-р створена тимчасова робоча група з питання визначення ефективності використання об'єктів нерухомості за адресою: АДРЕСА_1, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кривого Рогу та перебуває на балансовому обліку комунального підприємства «Парковка та Реклама».

На виконання протокольного доручення 08.02.2016р. комунальним підприємством «Парковка та Реклама» надано до управління комунальної власності міста виконкому міської ради виконаний ТОВ «Партнер-Гарант» технічний звіт № 02/16-ОБК щодо стану адміністративної будівлі (А-2) та котельної (Б-2) по АДРЕСА_1 та доцільності їх використання.

З висновку оцінки технічного стану вбачається, що: «згідно з вимогами нормативних документів, викладених в збірці Держбуду і Держнаглядохоронпраці України «Нормативні документи по питаннях обстеження, паспортизації, безпечній і надійній експлуатації виробничих будівель і споруд» та ВСН 57-88 (р) «Положення по технічному обстеженню житлових будівель», обстежені конструкції адміністративної будівлі (А-2) та котельні (Б-2) по АДРЕСА_1 в цілому, на момент проведення обстеження не придатні до подальшого використання та їх відновлення недоцільне.

16.01.2016р. листом УКВМ було повідомлено заявника, що за результатами роботи тимчасової робочої групи вирішено - провести технічне обстеження об'єктів на АДРЕСА_1 на предмет можливості їх подальшого використання, у т.ч. орендарем за доцільності призупинення процедури проведення їх незалежної оцінки, отримання технічного висновку.

Відповідач зазначає, що у листах зазначено, що заявнику заздалегідь відомо про технічний стан об'єктів, але позивач наполягає на укладенні договору оренди.

Договір оренди від 29.02.2016р. № І-11 об'єктів нерухомості на АДРЕСА_1 підготований управлінням відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна», діючого регуляторного акту - рішення міської ради про Положення про порядок оформлення оренди об'єктів комунальної власності міста, на вимогу ФОП ОСОБА_1, висловлену в листах до Криворізької міської ради та до Управління від 22.02.2016р.

03.03.2016р. проект договору оренди отриманий ФОП ОСОБА_1 в муніципальному центрі послуг «Віза».

Листом від 22.03.2016р. ФОП ОСОБА_1 надано до УКВМ протокол розбіжності до договору оренди (по кожному пункту договору).

В результаті опрацювання наданого протоколу 07.04.2016р. УКВМ повідомило ФОП ОСОБА_1, що її вимоги є неправомірними, необґрунтованими та такими, що суперечать діючому законодавству України, враховуючи те, що сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору оренди від 29.02.2016р. № І-11, договір, відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України, вважається неукладеним (таким, що відбувся).

Також відповідач зазначає, що на засіданні міської ради 22.06.2016р. ухвалено рішення № 653, яким надано згоду КП «Парковка та Реклама» на передачу комплексу будівель з інфраструктурою та зеленими насадженнями на АДРЕСА_1 в безоплатне користування (позичку) Управлінню Криворізької Єпархії Української православної церкви.

У судовому засіданні 18.10.2016р. оголошувалась перерва до 25.10.2016р.

Представник позивача в судове засідання призначене на 25.10.2016р. не з'явився, про дату, час та місце його проведення був повідомлений в попередньому судовому засіданні 18.10.2016р. про що зазначено в протоколі судового засідання від 18.10.16р. (а.с. 55).

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

В порядку ст. 85 ГПК України, у судовому засіданні 25.10.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представника відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) 11.01.2016р. звернулася до начальника управління комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради з відповідною заявою про узгодження оренди комплексу будівель з інфраструктурою за адресою: АДРЕСА_1 та укладення договору (а.с. 11).

Листом № 137 від 16.01.2016р. Управління комунальної власності міста виконавчого комітету Криворізької міської ради (далі - відповідач) повідомило позивача про те, що за результатами робочої групи 16.01.2016р. вирішено провести технічне обстеження на АДРЕСА_1 на предмет можливості їх подальшого використання, у т.ч. орендарем та у зв'язку з чим порекомендувало призупинити процедуру підготовки документів з оренди об'єктів (а.с. 12).

25.01.2016р. позивачем відповідачеві з супровідним листом надано звіт про незалежну оцінку комунального майна за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 13).

05.02.2016р. позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом, в якому просив повідомити чи має позивач намір дотриматися рамок Положення про порядок оформлення оренди об'єктів комунальної власності міста, затвердженого рішенням Криворізької міської ради від 23.11.2011р. № 726 та розмістити в Криворізькій міській комунальній газеті «Червоний гірник» та на офіційному веб-сайті виконкому міськради в мережі Інтернет оголошення про намір передати в оренду майно за адресою: АДРЕСА_1, м. Кривий Ріг. Також позивач просив повідомити дату на яку планується розміщення вище вказаного оголошення (а.с. 15).

Листом від 09.02.2016р. відповідач повідомив позивача про те, що оголошення про наміри передати в оренду об'єкти комунальної власності міста, а саме об'єкти на АДРЕСА_1 розміщено в номері № 8 за 04.02.2016р. міської комунальної газети «Червоний гірник» (а.с. 16).

Листом від 11.02.2016р. № 535 відповідач повідомив позивача про не можливість передачі в орендне користування об'єктів на АДРЕСА_1 (а.с. 17).

22.02.2016р. позивач направив до відповідача лист, в якому зазначив, що стан об'єкту оренди йому відомий та не бажання останнього надати в орендне користування об'єкт оренди, є відвертим перешкоджанням розвитку підприємницької діяльності позивача (а.с. 18).

Відповідачем 29.02.2016р. на адресу позивача було направлено, з супровідним листом № 768, для розгляду та підписання договір оренди № І-11 від 29.02.2016р. об'єктів, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. З проханням належним чином оформити договір та повернути у 20-ти денний термін після отримання зазначеного листа (а.с. 19).

22.03.2016р. позивач направив на адресу відповідача супровідний лист з двома екземплярами договору оренди об'єктів нерухомості комунальної власності міста № І-11 від 29.02.2016р., підписаних ФОП ОСОБА_1, із зазначенням «з протоколом розбіжностей» та протокол розбіжностей від 22.03.2016р. до зазначеного договору (а.с. 20-30).

Відповідач, листом від 07.04.2016р. № 1302, повідомив позивача про те, що його вимоги є неприйнятними, необґрунтованими та такими, що суперечать діючому законодавству України. Також відповідач зазначив, що сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору оренди від 29.02.2016р. № І-11, договір відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України вважається неукладеним (таким, що не відбувся) (а.с. 31-34).

Позивач, листом від 11.04.2016р., надав відповідачеві згоду на звернення останнього до суду з позовом про врегулювання розбіжностей по договору оренди від 29.02.2016р. № І-11, що залишилися неврегульованими (а.с. 35).

05.05.2016р позивачем направлено на адресу відповідача претензію з повторною вимогою вчинити дії передбачені ч. 5 ст. 181 Господарського кодексу України, а саме передати до суду для врегулювання ті розбіжності, що залишилися неврегульованими згідно протоколу розбіжностей від 22.03.2016р. до договору оренди об'єктів нерухомості комунальної власності міста № І-11 від 29.02.2016р. (а.с. 37).

Відповідач листом від 10.05.2016р. № 1785 повідомив позивача про те, що вичерпну інформацію йому було надано листом від 07.04.2016р. № 1302(а.с. 38).

Відмова відповідача звернутися до суду для врегулювання розбіжностей до спірного договору стала підставою для звернення позивача з позовом про захист свого порушеного права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до господарського суду з позовом у зв'язку з порушенням відповідачем права позивача на оренду об'єкту нерухомості комунальної власності міста Кривого Рогу та просить зобов'язати відповідача передати до господарського суду Дніпропетровської області розбіжності по договору оренди об'єктів нерухомості комунальної власності міста № І-11 від 29.02.2016р. (за адресою АДРЕСА_1) для врегулювання.

Зі змісту приписів статті 1, частини другої статті 9, частини другої статті 759, частини третьої статті 760 Цивільного кодексу України та частини другої статті 4, частини шостої статті 283 Господарського кодексу України випливає, що Цивільним кодексом України встановлені загальні положення про найм (оренду), а особливості регулювання майнових правовідносини, які виникають між суб'єктами господарювання і пов'язані з укладенням, виконанням та припиненням договорів оренди, передбачені Господарським кодексом України. Отже, якщо останній не містить таких особливостей, то застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), Цивільний кодекс України і Господарський кодекс України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування.

Що ж до договорів оренди державного та комунального майна, то стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає умови, які є істотними для даних договорів, причому відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору. Водночас не виключається можливість передачі розбіжностей, що виникають при укладанні договору оренди, на вирішення господарського суду. У такому випадку договір оренди вважається укладеним з моменту набрання законної сили відповідним рішенням господарського суду і на умовах, зазначених у цьому рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

В свою чергу, особливості укладення господарських договорів на основі типових договорів визначені в ч. 3 ст. 184 Господарського кодексу України, нормами якої передбачено, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених ст. 179 цього кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами ст. 181 цього кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до п.п.1-4 ст. 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей із підписаним договором.

З матеріалів справи вбачається, що, позивач, отримавши 02.03.2016р. проект договору, склав до нього протокол розбіжностей та 22.03.2016р., в межах строків, передбачених ст. 181 ГК України, передав документи відповідачу (а.с.10).

Відповідно до п.5. ст. 181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Протокол розбіжностей було отримано відповідачем 22.03.2016р. (а.с. 20), та у зв'язку з непогодженням з редакцією договору, викладеною позивачем в протоколі розбіжностей, відповідач 07.04.2016р. направив відповідачу лист в якому відмовився укладати договір оренди майна з позивачем (а.с. 31-34).

Позивач, отримавши відповідь відповідача листом від 11.04.2016р. надав свою згоду на звернення позивача до суду для врегулювання розбіжностей спірного договору.

Проте, відповідач, незважаючи на неодноразові вимоги позивача, до суду не звернувся.

Як визначено в п.7 ст. 181 Господарського кодексу України якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Зважаючи на те, що, в зазначений термін відповідач не використав цього права, не передав для врегулювання до суду проект договору з протоколом розбіжностей, на чому наполягав відповідач, в силу вищезазначених норм, позиція позивача вважається прийнятою, а договір таким що набрав чинності, і, на час подачі позову, діє в редакції відповідача.

Водночас, суд зазначає, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав.

Конституцією України, зокрема ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19, встановлено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є законність.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, визначає систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Приписами ст. 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами та заявами про банкрутство.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову повинен кореспондувати зі способами захисту права.

Під способами захисту права розуміються заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення.

Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

При цьому, передбачені законом способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.

Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 ГК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Суд зазначає, що позивач у своєму позові фактично просить зобов'язати відповідача звернутися до суду з позовом про врегулювання розбіжностей до договору оренди майна.

Однак, приймаючи до уваги вищевикладене, вимоги позивача про спонукання відповідача звернутися до господарського суду не можуть бути предметом позову, оскільки способи захисту порушеного права визначені ч.2 ст.16 ЦК України, відповідно до якої суд може захистити цивільне право або інтерес сторони лише способом, що встановлений договором або законом.

Спосіб захисту, обраний позивачем, не передбачений законом, крім того, задоволення позовних вимог не призведе до захисту права позивача, таке рішення не може бути виконане у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм його виконання.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 181 Господарського кодексу України, ст.ст. 15, 16, 179, 638, 759, 760 Цивільного кодексу України, ст.ст. 43, 49, 85 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення, оформленого

відповідно до вимог ст. 84 ГПК України,

- 31.10.2016р.

Суддя Н.Г. Назаренко