ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24 жовтня 2016 р. Справа № 903/405/16

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача: приватного акціонерного товариства Волинське обласне підприємство автобусних станцій

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації

про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору

Суддя Слободян О.Г.

Представники :

від позивача: ОСОБА_2- адвокат, договір про правову допомогу №08/06/16-1 від 08.06.2016р.

від відповідача : ОСОБА_3- представник, довіреність №01/08/16 від 01.08.2016р.

від третьої особи: н/з

Суть спору: позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ Волинське обласне підприємство автобусних станцій про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору, в якому просить зобов'язати відповідача прийняти умови пунктів 3.6.2., 4.3.4., 4.4. договору №312/16 від 01.03.2016р. про надання автостанційних послуг в редакції позивача.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в лютому 2016р. між позивачем та департаментом інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації були підписані договіри про організацію перевезень пасажирів №2319. №2328, №2336, №2362, №2376.

На виконання п.2.2.4. усіх вищевказаних договорів, в березні місяці відповідач надав позивачу проект договору про надання автостанційиих послуг №312/16 від 01.03.16. Пункти 3.6.2., 4.3.4., 4.4. залишились не врегульовані згідно складеного акту від 16.05.2016р. до протоколу розбіжностей до договору №312/16 від 01.03.2016р. Позивач вважає, що деякі пункти направленого відповідачем проекту договору, є такими, що порушують як норми чинного законодавства, так і його права. Просить врегулювати переддоговірний спір між сторонами та зобовязати відповідача прийняти неврегульовані пункти договору в редакції позивача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Водночас зазначив, що відповідач 9.03.2016р. надав позивачеві проект договору про надання автостанційиих послуг № 312/16 від 01.03.2016р., про що є відмітка в зошиті вхідної кореспонденції Позивача. Мотивуючи тим, що проект договору містить умови, які суперечать нормам чинного законодавства і порушують його права Підприємець 24.03.2016р. надіслав на адресу відповідача протокол розбіжностей до договору №312/16 від 01.03.2016р., що стверджується відміткою в зошиті вихідної кореспонденції, фіскальним чеком поштового відділення та інформацією про вручення відправлення 25.03. 2016р. Проте, відповідач, не погоджуючись з протоколом розбіжностей, не звернувся до суду у 20-денний термін, а тому договір є укладеним в редакції позивача.

Предстаник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначивши, що позивач не надіслав відповідачу разом із протоколом розбіжностей підписаний договір із застереженням відповідно до ч.4 ст.181 ГК України, таким чином порушивши порядок укладення договору. Також, вказує, що в разі викладення договору у редакції позивача, буде порушено пункти Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту. Просить викласти спірні неврегульовані пункти договору в редакції відповідача.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про розгляд справи у суді.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив наступне.

В лютому 2016р. між департаментом інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації та ПП ОСОБА_1 було укладено договори про організацію перевезень пасажирів від 25.02.16р. за № 2319. №2328, №2336, №2362, №2376.

На виконання п.2.2.4. вищевказаних договорів, 09 березня 2016р. ПрАТ Волинське обласне підприємство автобусних станцій (відповідач) надало позивачу проект договору про надання автостанційних послуг №312/16 від 01.03.16., про що є відмітка в зошиті вхідної кореспонденції позивача.

24.03.16р. позивачем було направлено на адресу відповідача протокол розбіжностей до договору №312/16 від 01.03.2016р., оскільки позивач вважав, що деякі пункти направленого відповідачем проекту договору, є такими, що порушують як норми чинного законодавства права позивача. Відправлення протоколу розбіжностей підтверджується відміткою в зошиті вихідної кореспонденції та поштовою квитанцією та інформацією про вручення відправлення 25.03.2016р.

11.04.16р. на адресу позивача надійшов лист від відповідача з пропозицією підписати додаткову угоду до аналогічно діючого договору про надання автостанційних послу №312/15 від 01.07.15., що передбачала внести зміни до розділу 1 в частині збільшення маршрутів, право на перевезення по яких надано договорами №2319, №2328, №2336. №2362. №2376 про організацію перевезень пасажирів від 25.02.16.

Позивачем було повторно направлено на адресу відповідача протокол розбіжностей до проекту договору про надання автостанційних послуг №312/16 від 01.03.16. для кінцевого визначення офіційної позиції відповідача щодо окремих умов договору.

Отримавши вказаний протокол розбіжностей, відповідач для врегулювання певних розбіжностей, надіслав позивачу акт врегулювання від 16.05.16р. до протоколу розбіжностей до договору №312/16 від 01.03.16., який надійшов на адресу позивача 20.05.2016р.

Протокол розбіжностей від 24.03.2016р. підписаний відповідачем 17.05.2016р. із застереженням про акт врегулювання.

Із акту вбачається, що п.2.16, п.4, п.4.1., п.5.5 погоджено відповідачем, проте, п.3.6.2. та п.4.3.4. залишено в редакції відповідача. А п.4.4. в редакції позивача доповнено ще одним реченням.

Акт врегулювання, який надійшов на адресу позивача 20.05.2016р. перевізником-позивачем підписаний не був.

Як зазначає позивач, між сторонами залишились неврегульовані три пункти, а саме п.3.6.2., п. 4.3.4., п.4.4.:

Редакція ВідповідачаРедакція Позивача
п. 3.6.2. Проводити посадку пасажирів на АС за участю водія і тільки з касовими квитками, не допускати підбору пасажирів без касових квитків на території АС.п. 3.6.2. Проводити посадку пасажирів на території автостанції за участю водія тільки з касовими квитками до закриття квитково- касової відомості.
п. 4.3.4. За підбір безквиткових пасажирів на території автостанції та їх самозільне обілечування водієм автобуса: 10-00 грн. в автобусах приміського сполучення за кожного пасажира, 20-00 грн. в автобусах внутріобласного сполучення за кожного пасажира, 30-00 грн. в автобусах міжобласного сполучення за кожного пасажира. 50-00 грн. в автобусах міжнародного сполучення за кожного пасажира.п. 4.3.4. За підбір безквиткових пасажирів водієм автобуса на території автостанції та їх самовільне обілечування до закриття квитково- касової відомості: 10-00 грн. в автобусах приміського сполучення за кожного пасажира, 20-00 грн. в автобусах внутріобласного сполучення за кожного пасажира, 30-00 грн. в автобусах міжобласного сполучення за кожного пасажира, 50-00 грн. в автобусах міжнародного сполучення за кожного пасажира.
п. 4.4. Штрафні санкції за цим Договором сплачуються шляхом виставлення рахунку однією із сторін, стосовно якої вчинено порушення цього Договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти днів. Якщо штрафні санкції передбачені розділом 4 цього договору не сплачені Перевізником, то Пілприємство мас право утримати їх самостійно за рахунок грошових коштів, які Підприємство зобов'язане перераховувати Перевізнику відповідно до п. 4.4. цього договоруп.4.4. Штрафні санкції за цим Договором сплачуються шляхом виставлення раху нку однією із сторін, стосовно якої вчинено порушення цього Договору, з наступною сплатою стороною,яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти днів.

Не погоджуючись із запропонованою відповідачем редакцією пунктів 3.6.2., 4.3.4.. 4.4. проекту договору, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.1 ст. 32 Закону України Про автомобільний транспорт, відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів (ч.2 ст. 32 Закону).

Відповідно до ч.3 ст. 32 ЗУ "Про автомобільний транспорт" власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Згідно п.114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.97. № 176, перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Міністерство інфраструктури.

В п.5.3. Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.09.10. № 700, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.10. за № 1068/18363 також зазначено, що:власник зобов'язаний укласти з перевізником договір про надання послуг автостанції за наявності у перевізника договору про організацію перевезень на автомобільних маршрутах загального користування з ОСОБА_2 міністрів Автономної Республіки Крим, обласною чи районною державною адміністрацією або дозволу Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті на перевезення пасажирів на маршруті загального користування, розкладом руху якого передбачено заїзд на автостанцію власника. (Пункт 5.3 розділу V в редакції Наказу Міністерства інфраструктури N 923 від 5.11. 13.).

Таким чином, укладення договору про надання автостанційних послуг є обов'язковим на підставі вищевикладених норм чинного законодавства.

Згідно ст.187 ГК України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Згідно ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.1 ст.180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ч.1-5, 7 ст.181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі, якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими (п.7 ст. 181 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, двічі отримавши протокол розбіжностей до договору №312/16 від 01.03.2016р. "Про надання автостанційних послуг", не передав до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, як це передбачено ч.7 ст 181 ГК України.

Суд звертає увагу, що правило розгляду пропозицій протягом 20-ти днів, встановлене ч.ч. 5, 7 ст.181 ГК України, є обовязковим при вирішенні спору та дослідженні судом обставин.

Судом встановлено, що після отримання 25.03.2016р. протоколу розбіжностей відповідач до суду у двадцятиденний строк не звернувся, а тому вважається, що відповідач прийняв пропозиції позивача. Отже договір є укладеним в редакції протоколу розбіжностей позивача від 24.03.2016р.

Моментом укладення сторонами у справі договору в редакції протоколу розбіжностей позивача є наступний день після спливу 20-ти денного строку, тобто 15.04.2016р.

Надання відповідачем для підписання акту врегулювання від 16.05.2016р. позивачу суперечить приписам ч.ч. 5, 7 ст.181 ГК України.

Твердження відповідача щодо порушення позивачем встановленого порядку укладення договору, не заслуговують на увагу, оскільки надіслання позивачем підписаного протоколу розбіжностей на адресу відповідача підтверджує підписання позивачем договору з протоколом розбіжностей.

За таких обставин, договір між сторонами вважається укладеним з 15.04.2016р, а тому позовні вимоги про врегулювання розбіжностей щодо умов договору є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Враховуючи зазначене, в позові слід відмовити.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати по справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

в и р і ш и в :

В позові відмовити.

Повний текст рішення складено

25.10.2016

Суддя О. Г. Слободян