КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" жовтня 2016 р. Справа№ 910/6542/16
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Скрипки І.М.
суддів: Тищенко А.І.
Гончарова С.А.

за участю представників сторін:
від позивача: не з`явились
від відповідача: Сєров Є. І. дов. № 10-896/д від 09.12.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Інтербізнесконсалт на рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2016р.

у справі № 910/6542/16 (суддя Ярмак О.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Інтербізнесконсалт
до Публічного акціонерного товариства Укрнафта
про визнання недійсним правочину

В судовому засіданні 19.10.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
ВСТАНОВИВ:
В квітні 2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю Інтербізнесконсалт звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Укрнафта про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви публічного акціонерного товариства Укрнафта про зарахування № 10/582 від 09.03.2016.
Позовні вимоги мотивовані тим, що заява підписана неуповноваженою особою, оскільки до заяви не додано доказів на підтвердження повноважень особи, яка підписала вказану заяву від імені ПАТ Укрнафта, а також, що заява не відповідає вимогам ст.601 ЦК України, оскільки строк виконання зобов`язань позивача перед відповідачем не настав, зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення неможливе.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. у справі №910/6542/16 у позові відмовлено повністю.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, не з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
Апелянт вважає, що заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є недійсною і зарахування за нею не може бути здійснене.
Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача 20.07.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тарасенко К.В.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.07.2016 р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 20.09.2016р.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, у відповідності до ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладався, останній раз на 19.10.2016р.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 19.10.2016р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Одночасно просив винести окрему ухвалу в порядку ст.90 ГПК України щодо порушення з боку позивача та адвоката Мельниченка О.В. ст.ст.105, 107 ГПК України та вчинення цими особами зловживання процесуальними правами шляхом подання касаційної скарги на процесуальний документ, якого взагалі не існує.
Представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції 19.10.2016р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився, причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.
Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 09.03.2016р. ПАТ Укрнафта звернулась до ТОВ Інтербізнесконсалт із заявою № 10/582 про зарахування, в якій зазначено, що ТОВ Інтербізнесконсалт має зобов`язання перед ПАТ Укрнафта по сплаті грошових коштів на загальну суму 480 388,66 грн. відповідно та у зв`язку з постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 у справі №910/13862/15, якою скасовано постанову апеляційного суду в частині стягнення з ПАТ Укрнафта витрат на послуги АО Мельниченко, Чайка та Партнери, а також частини присуджених витрат зі сплати судового збору, та враховуючи той факт, що ПАТ Укрнафта на час заяви вже виконало постанову апеляційного суду в цій частині, кошти в сумі 451 156,66 грн. підлягають поверненню ПАТ Укрнафта від ТОВ Інтербізнесконсалт.
Згідно з постановою ВГСУ ТОВ Інтербізнесконсалт повинно сплатити на користь ПАТ Укрнафта 29 232,00 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
ПАТ Укрнафта на підставі постанови ВГСУ має сплатити на користь ТОВ Інтербізнесконсалт 14 183 629,97 грн.
В зв`язку з наведеним на підставі ст. 203 ГК України, ст. 601 ЦК України, враховуючи зустрічність, однорідність зобов`язань (вимог) та настання строку їх виконання, ПАТ Укрнафта цим заявляє про зарахування зобов`язань ПАТ Укрнафта по виплаті ТОВ Інтербізнесконсалт заборгованості за постановою ВГСУ в загальній сумі 480 388,66 грн. в рахунок зобов`язань ТОВ Інтербізнесконсалт по сплаті грошових коштів відповідно та у зв`язку з постановою ВГСУ.
Як стверджує позивач вказана заява була ним отримана 22.03.2016р.
Листом № 24/03/16-1 від 24.03.2016р., направленим на адресу відповідача, позивач висловив свою відмову від проведення зарахування зустрічних однорідних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду міста Києва від 19.08.2015р. у справі №910/13862/15 відмовлено у задоволенні позову ТОВ Інтербізнесконсалт до ПАТ Укрнафта та ТОВ Транспортні автоматизовані системи про стягнення 1 033 270, 08 дол. США, що еквівалентно 21 956 989,20 грн.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015р. рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015р. у справі №910/13862/15 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 1 998 634,84 дол. США, що станом на день звернення позивача з позовом (20.05.2015) еквівалентно 21 008 490 грн. 35 коп. заборгованості і стягнення із відповідачів солідарно 10 000 доларів, що станом на день звернення позивача з позовом (20.05.2015) еквівалентно 212 500 грн. 00 коп. заборгованості та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволено, а в решті рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015р. у справі № 910/13862/15 залишене без змін.
Викладено резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015р. у справі № 910/13862/15 в наступній редакції: позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з публічного акціонерного товариства Укрнафта на користь товариства з обмеженою відповідальністю ІНТЕРБІЗНЕСКОНСАЛТ 988 634 (дев`ятсот вісімдесят вісім тисяч шістсот тридцять чотири) доларів США 84 центи, що станом на 20.05.2015 еквівалентно сумі заборгованості у розмірі 21 008 490 (двадцять один мільйон вісім тисяч чотириста дев`яносто) грн. 35 коп.
Стягнуто солідарно з публічного акціонерного товариства Укрнафта та товариства з обмеженою відповідальністю Транспортні автоматизовані системи на користь товариства з обмеженою відповідальністю ІНТЕРБІЗНЕСКОНСАЛТ 10 000 (десять тисяч) доларів США, що станом на 20.05.2015 еквівалентно сумі заборгованості в розмірі 212 500 (двісті дванадцять тисяч п`ятсот) 00 грн. 00 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з публічного акціонерного товариства Укрнафта на користь товариства з обмеженою відповідальністю ІНТЕРБІЗНЕСКОНСАЛТ судовий збір за подачу позову в розмірі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп, 80 390 (вісімдесят тисяч триста дев`яносто) грн. 00 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги та 400 000 (чотириста тисяч) грн. 00 грн. понесених адвокатських витрат.
06.11.2015р. господарським судом міста Києва на виконання постанови було видано відповідні накази.
Сторони підтверджують, що на підставі виданого наказу у виконавчому провадженні № 49278561 з ПАТ Укрнафта 09.12.2015 стягнуто на користь ТОВ Інтербізнесконсалт 553 470,00 грн., що складається з судового збору за подачу позову в розмірі 73 080 грн. 00 коп., 80 390 грн. 00 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги та 400 000 грн. 00 грн. понесених адвокатських витрат.
Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016р. змінено постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015р. у справі №910/13862/15р., зокрема, частину 4 резолютивної частини постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015р. щодо розподілу судових витрат викладено в такій редакції:
"Стягнути з Публічного акціонерного товариства Укрнафта (04053, м. Київ, пров. Нестерівський, 3-5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" (01103, м. Київ, вул. Залізничне шосе, 47; ) 48 720 (сорок вісім тисяч сімсот двадцять) грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, 53 593 (п`ятдесят три тисячі п`ятсот дев`яносто три) грн 34 коп. за подання апеляційної скарги."
Крім того, Вищим господарським судом постановлено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" на користь Публічного акціонерного товариства Укрнафта 29 232 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги та доручено господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.
Отже, постановою касаційної інстанції у справі № 910/13862/15 зменшено суму судових витрат, стягнутих за постановою апеляційної інстанції до 102 313,34 грн. з 553 470,00 грн. (частина 4 резолютивної частини постанови КАГС), яка вже сплачена відповідачем на користь позивача.
24.02.2016 відповідач звернувся до господарського суду з заявою №10/414 про поворот виконання постанови у справі № 910/13862/15, зазначивши, що з ПАТ Укрнафта надмірно стягнено 451 156,66 грн. (553 470,00 грн. - 102 313,34 грн.).
Крім того, на підставі постанови Вищого господарського суду України від 18.02.2016р., ПАТ Укрнафта має сплатити на користь ТОВ Інтербізнесконсалт 14 183 629,97 грн.
В спірній заяві відповідач зазначив про припинення зустрічних зобов`язань зарахуванням в розмірі 480 388,66 грн. (451156,66 грн. повернення надмірно стягнутих коштів на виконання постанови КАГС та 29232 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги, стягнутих постановою ВГСУ на користь відповідача).
В спірній заяві відповідач зазначив про припинення зустрічних зобов`язань зарахуванням в розмірі 480 388,66 грн. (451 156,66 грн. повернення надмірно стягнутих коштів на виконання постанови КАГС та 29 232,00 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги, стягнутих постановою ВГСУ на користь відповідача).
Листом № 24/03/16-1 від 24.03.2016р., позивач відмовив відповідачеві у проведенні зарахування зустрічних однорідних вимог та зазначив про нікчемність угоди.
Позивач зазначає, що вказаний односторонній правочин є недійсним, оскільки заява підписана головним фінансовим директором ПАТ Укрнафта Євець І.В., проте Товариству з обмеженою відповідальністю Інтербізнесконсалт не надано доказів на підтвердження повноваженої особи діяти від імені Відповідача. Крім того, строк виконання вимог щодо повернення Позивачем грошових коштів у розмірі 451 156 грн. 66 коп. не настав та відсутні рішення суду з цього приводу. 24.02.2016 р. Публічне акціонерне товариства Укрнафта звернулось до суду з заявою про поворот виконання постанови, яка не розглянута, що свідчить про наявність спору щодо повернення 451 156 грн. 66 коп. Що стосується заяви про зарахування 29 232 грн. 00 коп., то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вказана сума підлягає стягненню в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження.
Також зазначає, що оскільки заявником не вчинено дій, які б свідчили про затвердження мирової угоди на стадії виконавчого провадження, зарахування зустрічних однорідних вимог в сумі 451 156 грн. 66 коп. неможливе. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним односторонній правочин заяву Публічного акціонерного товариства Укрнафта про зарахування №10/582 від 09.03.2016 року.
Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.
Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 ГК України).
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 ГК України.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
За змістом п.2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до п.2.5.2 вказаної постанови пленуму ВГСУ необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.
Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України, згідно якого за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття заінтересована особа. Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ГК України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.
За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.
Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
09.03.2016р. ПАТ Укрнафта звернулась до ТОВ Інтербізнесконсалт із заявою № 10/582 про зарахування, в якій зазначено, що ТОВ Інтербізнесконсалт має зобов`язання перед ПАТ Укрнафта по сплаті грошових коштів на загальну суму 480 388,66 грн. відповідно та у зв`язку з постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 у справі №910/13862/15, якою скасовано постанову апеляційного суду в частині стягнення з ПАТ Укрнафта витрат на послуги АО Мельниченко, Чайка та Партнери, а також частини присуджених витрат зі сплати судового збору, та враховуючи той факт, що ПАТ Укрнафта на час заяви вже виконало постанову апеляційного суду в цій частині, кошти в сумі 451 156,66 грн. підлягають поверненню ПАТ Укрнафта від ТОВ Інтербізнесконсалт.
Згідно з постановою ВГСУ ТОВ Інтербізнесконсалт повинно сплатити на користь ПАТ Укрнафта 29 232,00 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
ПАТ Укрнафта на підставі постанови ВГСУ має сплатити на користь ТОВ Інтербізнесконсалт 14 183 629,97 грн.
В зв`язку з наведеним на підставі ст. 203 ГК України, ст. 601 ЦК України, враховуючи зустрічність, однорідність зобов`язань (вимог) та настання строку їх виконання, ПАТ Укрнафта цим заявляє про зарахування зобов`язань ПАТ Укрнафта по виплаті ТОВ Інтербізнесконсалт заборгованості за постановою ВГСУ в загальній сумі 480 388,66 грн. в рахунок зобов`язань ТОВ Інтербізнесконсалт по сплаті грошових коштів відповідно та у зв`язку з постановою ВГСУ.
Листом № 24/03/16-1 від 24.03.2016р., позивач відмовив відповідачеві у проведенні зарахування зустрічних однорідних вимог та зазначив про нікчемність угоди.
Главою 50 ЦК України визначені правові засади припинення зобов`язання.
Так, ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Частиною 3 ст. 203 ГК України передбачено, що господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.
Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
Суд зазначає, що зарахування являє собою спосіб припинення зобов`язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов`язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання тощо.
Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому).
При цьому з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що зарахування можливе при наявності таких умов:
зустрічність вимог, це означає, що сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні;
однорідність вимог (гроші, однорідні речі);
зрілість вимог - необхідно щоб термін виконання зобов`язань вже настав, або був визначений моментом запитання, чи що б термін не був указаний взагалі, тобто виконання можна вимагати в будь-якій момент;
ясність вимог.
Відповідно до статті 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.
Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов`язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення пункту 1 частини 1 статті 211 ЦК України), у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов`язанні).
Таким чином, надіслання відповідачем вказаної заяви є вчиненням ним одностороннього правочину, спрямованого на припинення зобов`язань сторін.
Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року у справі № 914/2492/14.
При цьому, слід зазначити, що інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням. В силу цього для зарахування достатньо ініціативи однієї сторони.
Крім того, слід зазначити, що на однорідність вимог не впливають підстави виникнення зобов`язання, а має значення лише природа зобов`язання, в даному випадку зобов`язання обох сторін є грошовими, тобто однорідними
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 14.04.2009 року у справі № 32/426-6/248.
З огляду на викладене, вказані вимоги Відповідача до Позивача є зустрічними та однорідними (стосуються одного й того ж виду речей - грошових коштів).
Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вказаний односторонній правочин є недійсним, оскільки заява підписана головним фінансовим директором ПАТ Укрнафта Євець І.В., проте Товариству з обмеженою відповідальністю Інтербізнесконсалт не надано доказів на підтвердження повноважної особи діяти від імені відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відповідно до положень ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. (ч.ч.1, 3 ст. 244 ЦК України).
Статтею 246 ЦК України визначено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.
Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).
Як вбачається з матеріалів справи, односторонній правочин від імені ПАТ Укрнафта був підписаний в.о. голови правління головним фінансовим директором ПАТ Укрнафта Євець І.В. Суд звертає увагу, що ані ст. 203 Господарського кодексу України, ані ст. 601 Цивільного кодексу України не передбачено обов`язку надання довіреності представника юридичної особи разом з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог.
В матеріалах справи міститься довіреність №10-57-д від 19.01.2016 року на ім`я заступника голови правління головного фінансового директора ПАТ Укрнафта Євець І.В., видана головою правління ПАТ Укрнафта, з правом укладати, підписувати, затверджувати заяви, угоди, акти, протоколи про зарахування, а також інші документи, спрямовані на припинення зобов`язання зарахуванням зі строком дії до 31.12.2016 року.
За таких підстав, представник за довіреністю ПАТ Укрнафта Євець І.В. при підписанні спірного одностороннього правочину - заяви про зарахування №10/582 від 09.03.2016 року мав відповідні повноваження, оскільки на час укладання спірного правочину довіреність була чинною.
Крім того, в обґрунтування поданої позовної заяви позивач зазначав, що строк виконання вимог щодо повернення позивачем грошових коштів у розмірі 451 156 грн. 66 коп. не настав та відсутні рішення суду з цього приводу. 24.02.2016 р. ПАТ Укрнафта звернулось до суду з заявою про поворот виконання постанови, яка не розглянута, що свідчить про наявність спору щодо повернення 451 156 грн. 66 коп.
Судом встановлено, що Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015р. рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015р. у справі №910/13862/15 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 1 998 634,84 дол. США, що станом на день звернення позивача з позовом (20.05.2015) еквівалентно 21 008 490 грн. 35 коп. заборгованості і стягнення із відповідачів солідарно 10 000 доларів, що станом на день звернення позивача з позовом (20.05.2015) еквівалентно 212 500 грн. 00 коп. заборгованості та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволено, а в решті рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015р. у справі № 910/13862/15 залишене без змін.
Викладено резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015р. у справі № 910/13862/15 в наступній редакції: позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства Укрнафта на користь товариства з обмеженою відповідальністю ІНТЕРБІЗНЕСКОНСАЛТ 988 634 (дев`ятсот вісімдесят вісім тисяч шістсот тридцять чотири) доларів США 84 центи, що станом на 20.05.2015 еквівалентно сумі заборгованості у розмірі 21 008 490 (двадцять один мільйон вісім тисяч чотириста дев`яносто) грн. 35 коп. Стягнуто солідарно з публічного акціонерного товариства Укрнафта та товариства з обмеженою відповідальністю Транспортні автоматизовані системи на користь товариства з обмеженою відповідальністю ІНТЕРБІЗНЕСКОНСАЛТ 10 000 (десять тисяч) доларів США, що станом на 20.05.2015 еквівалентно сумі заборгованості в розмірі 212 500 (двісті дванадцять тисяч п`ятсот) 00 грн. 00 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з публічного акціонерного товариства Укрнафта на користь товариства з обмеженою відповідальністю ІНТЕРБІЗНЕСКОНСАЛТ судовий збір за подачу позову в розмірі 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп, 80 390 (вісімдесят тисяч триста дев`яносто) грн. 00 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги та 400 000 (чотириста тисяч) грн. 00 грн. понесених адвокатських витрат.
На виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 року, 06.11.2015 року Господарським судом міста Києва видано відповідні Накази.
Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 09.11.2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/13862/15 від 06.11.2015 року про стягнення з Публічного акціонерного товариства Укрнафта на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" боргу у розмірі 553 470 грн. 00 коп.
Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 21.12.2015 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/13862/15 від 06.11.2015 року у зв`язку зі сплатою боргу у повному розмірі.
Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 у справі №910/13862/15 змінено. Пункт 2 частини 3 резолютивної частини постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 викладено в такій редакції: стягнуто з ПАТ Укрнафта на користь ТОВ "Інтербізнесконсалт" 14 183 629 (чотирнадцять мільйонів сто вісімдесят три тисячі шістсот двадцять дев`ять) грн 97 коп., що станом на 20.05.2015 еквівалентно сумі заборгованості у розмірі 32 820 321 (тридцять два мільйони вісімсот двадцять тисяч триста двадцять один) рубль РФ 10 коп. ". У решті вимог про стягнення основного боргу відмовити.
Пункт 3 частини 3 резолютивної частини постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 скасовано та прийнято нове рішення: у позові до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" відмовити.
Частину 4 резолютивної частини постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 щодо розподілу судових витрат викладено в такій редакції: стягнуто з ПАТ Укрнафта на користь ТОВ "Інтербізнесконсалт" 48 720 (сорок вісім тисяч сімсот двадцять) грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, 53 593 (п`ятдесят три тисячі п`ятсот дев`яносто три) грн 34 коп. за подання апеляційної скарги."
В решті постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 у справі №910/13862/15 залишено без змін.
Стягнуто з ТОВ "Інтербізнесконсалт" на користь ПАТ Укрнафта 29 232 грн витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
На виконання постанови Вищого господарського суду України від 18.02.2016 року, 25.02.2016 року Господарським судом міста Києва видано відповідні Накази.
Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 03.03.2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/13862/15 від 25.02.2016 року про стягнення з Публічного акціонерного товариства Укрнафта на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Інтербізнесконсалт боргу у розмірі 29 232,00 грн.
Згідно зі ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом. Накази про стягнення судового збору надсилаються до державних податкових інспекцій.
Відповідно до ч.1 ст. 122 ГПК України якщо виконані рішення або постанова змінені чи скасовані і прийнято нове рішення про повну або часткову відмову в позові, або провадження у справі припинено, або позов залишено без розгляду, боржникові повертається все те, що з нього стягнуто на користь стягувача за зміненими чи скасованими у відповідній частині рішенням, постановою.
Видача наказу про повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості провадиться господарським судом за заявою боржника, до якої додається довідка, підписана керівником чи заступником керівника і головним (старшим) бухгалтером, про те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем. (ч. 2 статті 122 Господарського процесуального кодексу України)
Поворот виконання рішення, постанови - це процесуальна дія, яка полягає в повному або частковому відновленні первісного становища відповідача в разі зміни або скасування рішення з прийняттям нового рішення про повну або часткову відмову в позові. Мета повороту виконання рішення - приведення відносин, що склалися між сторонами, у відповідність з новим судовим рішенням шляхом усунення наслідків скасованого повністю або частково рішення.
Так, у п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням військової частини А 1080 щодо офіційного тлумачення положення п. 28 ч. 1 ст. 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України від 2 листопада 2011 року N 13-рп/20111974 зазначено, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна, оскільки правова підстава для набуття майна відпала.
Відповідно до вимог ст. 122 ГПК України поворот виконання рішення суду створює обов`язок для стягувача, на користь якого у боржника стягнуті гроші або майно, повернути отримані грошові кошти, оскільки правова підстава для виконання в повному обсязі скасованого судового рішення відпала, як і відпала підстава для набуття позивачем (стягувачем) всієї суми грошових коштів за скасованим судовим рішенням. При цьому, Суд зазначає, що видача наказу про поворот виконання здійснюється лише за заявою боржника, а відсутність норми, за якою такий би наказ видавався автоматично, свідчить про те, що частина 1 статті 122 Господарського процесуального кодексу України встановлює безпосередній обов`язок повернути отримані грошові кошти за скасованим або зміненим рішенням, яке було виконано боржником.
Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України, Господарського процесуального кодексу України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території усіма без винятку органами державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, організаціями, установами, посадовими особами, а також окремими громадянами та їх об`єднаннями, і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".
Частиною 3 статті 111-11 ГПК України встановлено, що постанова касаційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Таким чином, обов`язок ТОВ Інтербізнесконсалт по поверненню сплачених ПАТ Укрнафта грошових коштів у розмірі 451 156 грн. 66 коп. на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 року у справі №910/13862/15 виник з моменту набрання чинності постанови Вищого господарського суду України від 18.02.2016 року у справі №910/13862/15, тобто з 18.02.2016 року.
Враховуючи вищевикладене, доводи позивача стосовно того, що строк виконання зобов`язання останнього не настав, що є однією з підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до вимог статті 601 Цивільного кодексу України не приймаються.
Також, розглянуті та відхилені доводи позивача щодо недійсності одностороннього правочину з тієї підстави, що заява про зарахування в сумі 29 232,00 грн. не може бути задоволена, оскільки вказана сума підлягає стягненню в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11.11.2008 року у справі №3-4910к08, Закон України Про виконавче провадження не містить заборони щодо можливості проведення зарахування зустрічних вимог на стадії виконання судового рішення.
Відповідно до статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
При цьому, Закон України "Про виконавче провадження" не містить заборони щодо можливості проведення зарахування зустрічних вимог на стадії виконання судового рішення.
Стаття 602 ЦК України, якою передбачені випадки недопустимості зарахування зустрічних вимог, також не містить обмежень щодо такого зарахування на стадії виконання судових рішень.
Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення є можливим при наявності умов, встановлених ст. 601 ЦК України та відсутності обставин, встановлених ст. 602 ЦК України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11.11.2008 року у справі № 37/144-41/261 та від 09.12.2008 року у справі № 37/638.
При цьому, як встановлено вище у судовому рішенні, вказані вимоги відповідача до позивача є зустрічними та однорідними, тобто такими, що повністю відповідають положенням ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України.
Виконання рішення, ухвали, постанови господарського суду є невід`ємною частиною судового процесу. Зарахування зустрічних однорідних вимог на цій стадії може відбуватися не інакше як на підставах та у порядку, визначених Господарським процесуальним кодексом України та Законом України "Про виконавче провадження". При цьому, примусове виконання передбачає обов`язкове здійснення державною виконавчою службою заходів, передбачених ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження", в т.ч. і звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, спрямованих на виконання рішення за виконавчим документом.
Виконавчі документи - накази Господарського суду міста Києва у справі №910/13862/15 передбачали стягнення грошових коштів, як спосіб виконання рішення судів. Правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог було вчинено Відповідачем після видачі судом першої інстанції наказів на виконання постанови Вищого господарського суду України від 18.02.2016 року, а дії Відповідача, який надіслав Позивачу заяву про зарахування №10/582 від 09.03.2016 року, були направлені на добровільне виконання ним своїх зобов`язань.
Таким чином, припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення є можливим, оскільки такий спосіб припинення зобов`язання передбачений нормами ст. 203 ГК України та ст. 601 ЦК України, та є одним із способів виконання судового рішення, а тому колегія суддів не приймає посилання Товариства з обмеженою відповідальністю Інтербізнесконсалт в цій частині.
Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог також зазначав, що односторонній правочин заява про зарахування №10/582 від 09.03.2016 року є недійсною, оскільки заявником не вчинено дій, які б свідчили про затвердження мирової угоди на стадії виконавчого провадження, а тому зарахування зустрічних однорідних вимог в сумі 451 156 грн. 66 коп. неможливе.
Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Як встановлено вище у судовому рішенні, чинне законодавство, як матеріальне так і процесуальне, не містить заборони щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення ні в межах наданого виконавчою службою періоду для добровільного виконання судового рішення, ні в подальшій процедурі примусового виконавчого провадження.
За таких підстав, слід зазначити, що припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання рішення суду свідчить про фактичне виконання рішення згідно з виконавчим документом, а тому посилання позивача про необхідність укладення мирової угоди між сторонами на стадії виконавчого провадження не приймається судом до уваги як необґрунтоване, оскільки укладення такої мирової угоди не вимагається в даному випадку.
Викладені в апеляційній скарзі доводи не підтверджені відповідними доказами, не спростовують правильності висновків місцевого господарськуого суду та не можуть бути підставами для скасування цілком законного рішення суду.
Заявлене представником відповідача клопотання про винесення окремої ухвали в порядку ст.90 ГПК України щодо порушення з боку позивача та адвоката Мельниченка О.В. ст.ст.105, 107 ГПК України та вчинення цими особами зловживання процесуальними правами шляхом подання касаційної скарги на процесуальний документ, якого взагалі не існує, колегією суддів не підлягає задоволенню, оскільки подання ТОВ «Інтербізнесконсалт» в особі директора Магамедова З.В. касаційної скарги №07-10-1 від 07.10.2016р. на процесуальний документ, якого не існує (судом апеляційної інстанції постанова 20.09.2016р. не приймалась, а лише було відкладено розгляд справи на 19.10.2016р.), жодним чином не вплинуло на розгляд справи в суді апеляційної інстанції і не призвело до затягування строків її розгляду.
Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржниками зроблено не було.
Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Інтербізнесконсалт на рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. у справі № 910/6542/16 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. у справі №910/6542/16 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/6542/16 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

С.А. Гончаров