КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2016 р. Справа№ 910/3861/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача: Палькевич Н.С. - представник;

Від відповідача: Чеботарьова І.Г.- представник;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 30.05.2016 року

у справі № 910/3861/16 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про стягнення заборгованості у розмірі 448 097,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення заборгованості у розмірі 442 587,47 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що 30.01.2014 між ним та відповідачем був укладений договір на розподіл природного газу № 14-41-ПР, згідно з умовами якого позивач зобов'язувався надати відповідачу послуги з транспортування природного газу, а відповідач зобов'язувався вказані послуги прийняти та оплатити вчасно і в повному обсязі.

04.05.2016 позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивач просив суд стягнути з відповідача 163 766,72 грн. пені, 11 246,36 грн. трьох процентів річних та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 273 084,30 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 у справі №910/3861/16 позов Публічного акціонерного товариства по газопостачаннюта газифікації "Волиньгаз" задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачаннюта газифікації "Волиньгаз" 163 766,72 грн. пені; три проценти річних у розмірі 10 090,52 грн.; суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 1 282,99 грн.; 2 627,11 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 у справі №910/3861/16 скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення яким у позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.07.2016 прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у справі № 910/3861/16 до провадження.

Справа №910/3861/16 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" неодноразово відкладалась

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2016 справу № 910/3861/16 призначено на 26.09.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 задоволено заяву судді Суліма В.В. про самовідвід від розгляду справи № 910/3861/16.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2016 № 09-52/5207/16, відповідно до підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/7836/16.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у справі № 910/3861/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 18.10.2016.

В судовому засіданні, призначеному на 18.10.2016, представник позивача надав пояснення по суті спору, та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 залишити без змін.

В судовому засіданні, призначеному на 18.10.2016, представник відповідача надав пояснення по суті спору, та просив задовольнити апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 повністю та прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 30.01.2014 між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" був укладений договір на розподіл природного газу № 14-41-ПР, згідно з умовами якого позивач зобов'язувався у 2014 надати відповідачу послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів відповідача або його споживачів (далі - послуги), а відповідач зобов'язувався вказані послуги прийняти і оплатити вчасно та в повному обсязі.

З наявних в матеріалах справи актів наданих послуг з транспортування газу № 3 ПР від 31.03.2014, № 2 ПР від 29.04.2014, № 4 ПР від 30.04.2014, № 5 ПР від 31.05.2014, № 6 ПР від 30.06.2014, № 7 ПР від 31.07.2014, № 8 ПР від 31.08.2014, № 9 ПР від 30.09.2014, № 10 ПР від 31.10.2014, № 11 ПР від 30.11.2014, № 12 ПР від 31.12.2014, № 1 ПР від 31.01.2015, № 2 ПР від 28.02.2015, № 3 ПР від 31.03.2015, № 4 ПР від 30.04.2015, № 5 ПР від 31.05.2015, № 6 ПР від 30.06.2015, № 7 ПР від 31.07.2015, № 8 ПР від 31.08.2015, № 9 ПР від 30.09.2015, № 10 ПР від 31.10.2015, № 11 ПР від 30.11.2015, № 12 ПР від 31.12.2015, а також акту коригування від 31.01.2015 до акту наданих послуг з транспортування газу № 12 ПР від 31.12.2014, позивач протягом періоду з березня 2014 по грудень 2015 надав відповідачу послуги загальною вартістю 5 069 663,74 грн.

Відповідач зобов'язання, взяті на себе згідно з умовами договору, виконав неналежним чином та оплатив послуги, надані позивачем, з порушенням строків, встановлених умовами договору, що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача за період з 07.02.2014 по 30.10.2015, а також заявами відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.11.2015, 22.12.2015, 21.01.2016, копії яких також долучені до матеріалів справи.

Що і стало підставою для звернення позивача до суду першої інстанції та, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 448 097,38 грн., з яких: 163 766,72 грн. пені, 11 246,36 грн. трьох процентів річних та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 273 084,30 грн.

Частинами 1, 4 статті 263 Господарського кодексу України господарсько-торговельною є діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання у сфері товарного обігу, спрямована на реалізацію продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання, а також допоміжна діяльність, яка забезпечує їх реалізацію шляхом надання відповідних послуг.

Господарсько-торговельна діяльність опосередковується господарськими договорами поставки, контрактації сільськогосподарської продукції, енергопостачання, купівлі-продажу, оренди, міни (бартеру), лізингу та іншими договорами.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 5.5 договору оплата вартості послуг з транспортування природного газу газорозподільного підприємства здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) на умовах попередньої оплати авансовими платежами планового обсягу природного газу на період передоплати, визначений сторонами в договорі. У випадку недоплати за фактично протранспортований природний газ газорозподільним підприємством за розрахунковий період замовник проводить остаточний розрахунок не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Пунктом 5.6 договору визначено, що у випадку, якщо замовник є гарантованим постачальником, то замовник здійснює оплату послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газорозподільного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, який затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Разом з тим, положення п. 5.5 договору є загальними положеннями, а положення п. 5.6 договору - спеціальними та стосуються лише гарантованого постачальника. Оскільки п. 5.6 договору не визначений окремий термін здійснення остаточних розрахунків за спожиті послуги для гарантованого постачальника, суд вважає, що загальні положення п. 5.5 договору в цій частині розповсюджуються також і на гарантованого постачальника - відповідача.

Газорозподільне підприємство до 10-го (десятого) числа місяця, наступного за звітним, направляє замовнику два примірники оригіналу акта наданих послуг за звітний місяць, які підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газорозподільного підприємства (п. 3.7 договору).

Відповідно до пункту 3.10 договору акти наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків замовника з газорозподільним підприємством.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу були направлені:

- акт за березень 2014 з листом № 719/12-08 від 09.04.2014 - без порушення умов п. 3.7 договору;

- акт за квітень 2014 з листом № 838/12-04 від 12.05.2014 - з простроченням 2 дні;

- акт за травень 2014 з листом № 1076/12-08 від 10.06.2014 - з простроченням 1 день;

- акт за червень 2014 з листом № 1228/12-08 від 10.07.2014 - з простроченням 1 день;

- акт за липень 2014 з листом № 1422/12-08 від 07.08.2014 - без порушення умов п. 3.7 договору;

- акт за серпень 2014 з листом № 1586/12-04 від 08.09.2014 - без порушення умов п. 3.7 договору;

- акт за вересень 2014 з листом № 1867/12-04 від 08.10.2014 - без порушення умов п. 3.7 договору;

- акт за жовтень 2014 з листом № 2126/12-04 від 10.11.2014 - з простроченням 1 день;

- акт за листопад 2014 з листом № 2341/12-04 від 10.12.2014 - з простроченням 1 день;

- акт за грудень 2014 з листом № 03/12-08 від 06.01.2014 - без порушення умов п. 3.7 договору.

Інших листів про направлення решти актів за спірний період відповідач до матеріалів справи не долучив.

Проте слід відзначити, що пунктами 3.7, 3.10 договору не передбачена зміна терміну здійснення остаточних розрахунків за спожиті послуги у зв'язку з несвоєчасним направленням відповідних актів позивачем.

Частиною 1 статті 221 ГК України встановлено, що кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов'язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не виконав дій, що передбачені законом, іншими правовими актами, або випливають із змісту зобов'язання, до вчинення яких боржник не міг виконати свого зобов'язання перед кредитором.

Відповідно до ч. 3 ст. 221 ГК України, у разі якщо кредитор не виконав дій, зазначених у частині першій цієї статті, за погодженням сторін допускається відстрочення виконання на строк прострочення кредитора.

Таким чином, направлення позивачем відповідачу деяких актів наданих послуг з простроченням терміну, встановленого умовами договору, на 1 та 2 дні не є діями до вчинення яких відповідач не міг виконати свого зобов'язання перед позивачем в розумінні частини 1 статті 221 ГК України.

Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач в порушення умов договору та вимог чинного законодавства оплату послуг, наданих позивачем, здійснював не своєчасно, тобто допускав порушення зобов'язання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

17.12.2013 пунктом 1.9 в постанові Пленуму Вищий господарський суд України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від роз'яснв, що якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "до 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Таким чином, останнім днем строку виконання зобов'язання з оплати спожитих послуг є 20-те число кожного місяця, наступного за звітним, а прострочення виконання вказаного зобов'язання наступалє, відповідно, з 21-ого числа.

Пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до пункту 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 роз'яснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Врахувавши роз'яснення Пленуму Вищого господарського суду України, підстави для зменшення розміру пені відсутні, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Так враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанці, що вимога щодо стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню в сумі 163 766,72 грн., тобто у заявленому розмірі.

При цьому, з наявного в матеріалах справи перерахунку пені з урахуванням приписів статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та періодів, наведених позивачем у розрахунку пені, вбачається, що її сума є більшою, ніж заявлено позивачем до стягнення. З приводу чого, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 ГПК України дає господарському суду, при прийнятті рішення, право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Проте, оскільки відповідного клопотання позивачем, як заінтересованою особою, подано не було, та беручи до уваги, що у правовідносинах сторін спору має місце допущене відповідачем порушення зобов'язання, вимога про стягнення з відповідача пені має бути задоволене у заявленому позивачем розмірі, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок трьох процентів річних, позивача та суда першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем строк нарахування трьох процентів річних визначений вірно, проте розрахунок містить арифметичні помилки. Та у зв'язку з цим, погоджується з розрахунком трьох процентів річних який було здійснено судом першої інстанції.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інсьанції, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних є обґрунтованою, проте підлягає задоволенню у розмірі 10 090,52 грн.

Відповідно до пункту 3.2 постанови Пленуму ВГСУ № 14 розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30, лист Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р).

Крім того, перевіривши наявний в матеріалах справи розрахунок суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що він виконаний не вірно.

У зв'язку з чим, колегія погоджується з розрахунком інфляційної складової боргу із врахуванням рекомендацій Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, який був здійснений судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, є обґрунтованою, проте підлягає задоволенню у меншому розмірі, а саме - 1 282,99 грн.

Що стосується заперечень відповідача, стосовно відсутності у нього можливості вплинути на дію визначеного умовами законодавства алгоритму, який встановлює порядок розподілу грошових коштів, що надходять на рахунки відповідача, а також стосовно того, що позивач не скористався своїм правом та не звертався до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП), для застосування коригувального коефіцієнту до нормативу перерахування коштів позивачу, колегія зазначає.

Пунктами 2.23, 2.25 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу, затвердженого постановою НКРЕ № 1000 від 02.08.2012 (що був чинним протягом періоду виникнення заборгованості, на яку нараховуються пеня, три проценти річних та інфляційна складова боргу, які є предметом спору в даній справі) визначено, що при розрахунках гарантованим постачальником не в повному обсязі з власником природного газу, газотранспортним та/або газорозподільним підприємством за період з початку року до місяця, що передував попередньому розрахунковому періоду включно, НКРЕКП застосовує коригувальний коефіцієнт до нормативу перерахування коштів на поточний рахунок гарантованого постачальника за відповідною категорією споживачів.

У разі виникнення обставин непереборної сили, унаслідок яких гарантований постачальник не має можливості проводити 100 % розрахунки з іншими учасниками платіжно-розрахункових відносин, та надання до НКРЕКП відповідної підтверджуючої інформації про такі обставини НКРЕКП може встановити граничні рівні оплати закупленого та/або протранспортованого природного газу у власника природного газу, та/або газотранспортного підприємства, та/або газорозподільного підприємства (у відсотках) за кожною категорією споживачів, після досягнення яких до нормативу перерахування коштів гарантованого постачальника коригувальний коефіцієнт не буде застосовуватися.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 1.10 постанови Пленуму ВГСУ № 14 за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Заперечення скаржника з цього приводу, які містяться в матеріалах справи, та в апеляційній скарзі не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та спростовуються матеріалами справи, а тому є необґрунтованими та недоведеними.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 у справі № 910/3861/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/3861/16 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська