ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 р. Справа № 909/791/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндер П. А., секретарі судового засідання Кучма І. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: приватного підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 89600

до відповідача: приватного підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_2, 76008

про стягнення 76 725,68грн. в тому числі основний борг 31000грн. штраф - 45500грн. та 3% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 225,68грн.

за участю:

від позивача: ОСОБА_3 ( довіреність №3385 від 10.10.16р.) представник;

від відповідача: представники не з"явилися

ВСТАНОВИВ:

Приватний підприємець ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення 76 725,68грн. заборгованості за договором перевезення вантажів № 72 від 23.05.2015року.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 21.09.2016року прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено розгляд справи в судовому засіданн в режимі відеоконференції на 13.10.2016року. Ухвалою суду від 13.10.2016року в порядку ст. 77 ГПК України, розгляд справи було відкладено.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору про надання транспортно-експедиційних послуг у міжнародному сполученні за № 72 від 23.05.2015року в частині не своєчасного розрахунку за надані послуги з перевезення за маршрутом Німеччина ОСОБА_4.

У судовому засіданні 28.10.2016року присутня у режимі відеоконференції представник позивача позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі..

Представник відповідача у судове засідання жодного разу не з'явився, про час та місце розгляду матеріалів справи повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням копій ухвали від 21.09.2016року, від 13.10.2016року на відповідну адресу учасника провадження. В свою чергу, згідно частини 3 пункту 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Від відповідача не надійшло жодних заяв, клопотань, зокрема, про неможливість взяти участь в судовому засіданні або надати суду докази з причин, що від них не залежать.

Ухвалою господарського суду 21.09.2016року було зобовязано відповідача надати суду відзив на позовну заяву з посиланням на мотиви повного або часткового відхилення вимог позивача, а також докази, що обґрунтовують відхилення позовних вимог.

Оскільки відповідач не був позбавлений права надати суду необхідні докази та свої доводи і міркування щодо предмету спору шляхом письмових пояснень та заперечень, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні, яке відбулося 28.10.2016року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №909/791/16.

При поданні позовної заяви, позивач подав суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача ( вх. 9348/16 від 20.09.2016року)

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з пунктом 1 частини статті 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до частини 2, 3 статті 67 Господарського процесуального кодексу України про забезпечення позову виноситься ухвала, ухвала про забезпечення позову може бути оскаржено.

Пунктами 1, 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" передбачено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу. У позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення господарським судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачено, але господарський суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, у яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, а умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може унеможливити або утруднити виконання рішення по суті позовних вимог.

Суд, розглянувши заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача ( вх. 9348/16 від 20.09.2016року), враховуючи обставини справи та користуючись правом, наданим їм ст. 66 ГПК України, суд вважає, що клопотання сторони про вжиття заходів до забезпечення позову є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, адже не містить доказів, що невжиття зазначених заходів до забезпечення позову може утруднити виконання рішення.

Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На підставі Договору перевезення вантажів №72 від 23 травня 2016 року та Заявки №23- 05-16/2 від 23 травня 2016 року на перевезення вантажу позивач - ФОП ОСОБА_5 (в якості експедитор) взяв на себе зобов'язання за плату і за рахунок відповідача, ФОП ОСОБА_2 (в якості замовника) організувати виконання послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу, автомобільним транспортом у міжнародних сполученнях, а саме за маршрутом - Німеччина, Сітензен - Україна, ОСОБА_4 на загальну суму 31000грн., що підтверджується рахунком №25/2016 від 30.05.2016 року.

Факт надання транспортно-експедиційних послуг підприємцю ОСОБА_2 підтверджується Актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) за №25 від 31 травня 2016 року.

Відповідно п. 4.2 Договору перевезення вантажів №72 від 23 травня 2016 року, замовник проводить оплату за кожне конкретне перевезення протягом 5-тк днів з моменту одержання оригіналу рахунку із прикладеним CMR, якщо інші умови оплати за кожне окреме перевезення не вказані безпосередньо в Заявках на перевезення вантажу (п.4.1. Договору).. Згідно умов Заявки №23-05-16/2 від 23 травня 2016 року на перевезення вантажу, оплата здійснюється після отримання CMR, рахунку, акту виконаних робіт на протязі 10 банківських днів. Відповідні документи надійшли на адресу відповідача надійшли 04 червня 2016 року, що підтверджується експрес-накладною ТОВ «Нова Пошта» №6320.

Таким чином, оплатити вартість послуг відповідач мав до 17 червня 2016 року.

Однак, станом на день звернення з позовом до суду відповідач за отримані послуги не розрахувався.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення 76 725,68грн. в тому числі основний борг 31000грн. штраф - 45500грн. та наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, а саме, 3% річних в розмірі 225,68грн.

Оцінивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Із змісту ст. 11 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов'язки виникають зокрема, з Договору.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що за своїми основними ознаками Договір № 72 від 23.05.2016року на перевезення вантажу є договором транспортного експедирування.

У статті 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» від 01.07.2004р. № 1955-ІУ (із змінами і доповненнями) визначено, що: транспортно-експедиторська діяльність підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо повязана з організацією та забезпеченням перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; експедитор (транспортний експедитор) субєкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, враховуючи плату експедитору; перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобовязання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником; учасники транспортно-експедиторської діяльності клієнти, перевізники, експедитори, транспортні агенти, порти, залізничні станції, митні брокери та інші особи, що виконують роботи (надають послуги) при перевезенні вантажів.

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають при транспортному експедируванні вантажів усіма видами транспорту, крім трубопровідного (стаття 2 Закону).

Відповідно до статті 316 Господарського кодексу України (далі за текстом ГК України) за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобовязується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, повязаних з перевезенням вантажу.

Відповідач не виконав зобов'язання по оплаті за перевезення вантажу у строки, визначені договорм № 72 від 23.05.2016року на перевезення вантажів.

Факт належного виконання позивачем зобов'язань перед відповідачем за договором позивач підтверджує дослідженими в судовому засіданні CMR, яка містять підписи уповноважених осіб вантажовідправника та вантажоодержувача, а підписи завірені печатками вищевказаних суб'єктів господарювання. Факт перевезення позивачем вантажу та отримання вантажу вантажоодержувачем у суду сумнівів не викликає.

Станом на 28.10.2016року в матеріалах справи відсутні відомості, які підтвердили б сплату відповідачем вище зазначеної суми боргу.

Оскільки, відповідач неналежно виконав свої зобов'язання, які випливають з Договору та закону, то, вимога позивача про стягнення з відповідача 31000грн. основного боргу за надані послуги перевезення, підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (ст.ст. 612, 625 ЦК України).

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 225,68грн.

Суд, на підставі ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, перевірив нарахування позивачем відповідачу 3% та дійшов висновку про задоволення зазначених вимог за розрахунком позивача, який наявний в матеріалах справи та є арифметично вірним .

Згідно ч.1 ст.199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

У ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України вказано, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 4.4 договору при порушенні відповідачем строків оплати, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 500грн. за кожен день прострочки.

Зі змісту зазначеного пункту вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання покупцем свого зобов"язання зі своєчасної оплати за отримані послуги перевезення.

Суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням певного виду відповідальності, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, разом з тим суди при стягнення повинні визначити правовою природу такої відповідальності.

Виходячи зі змісту ч.ч.2,3 ст.549 Цивільного кодексу України та ч.ч.4,6 ст.231, ч.2 ст.343 Господарського кодексу України, законодавцем розмежовуються штраф та пеня як різні види неустойки. Зокрема, штраф є господарською санкцією (неустойкою), яка носить разовий характер, тобто встановлюється у твердій сумі (фіксованій або у відсотковому відношенні до суми невиконаного або несвоєчасно виконаного зобов'язання) та сплачується (стягується) однократно.

Оскільки, штраф нараховується за невиконання або неналежне виконання зобов"язання і стягується одноразово, суд приходить до висновку про часткове задоволення даної вимоги, а саме до стягнення підлягає 500грн. штрафу.

Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме до стягнення належить 31 000грн. основного боргу, 3% річних в розмірі 225,68грн. та 500грн. штрафу, в частині стягнення 45 000грн. штрафу - відмовити.

Судовий збір за правилами ст. 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на вимоги ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст. 11, 530, 610, 629, 908, 909 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 43, ст. 49, ст. 75, ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов приватного підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_2 про стягнення 76725,68грн. в тому числі основний борг 31000грн. штраф - 45500грн. та 3% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 225,68грн. задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь приватного підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1 ( код ЄДРПОУ НОМЕР_2) - 31 000грн. ( тридцять одна тисяча грн. 00коп.) основного боргу, 3% річних в розмірі 225,68грн. ( двісті двадцять п"ять грн. 68коп.) , 500грн. ( п"ятсот грн. 00коп.) штрафу та 569,80грн. ( п"ятсот шістьдесят дев"ять грн.80коп.) судового збору.

В частині стягнення 45 000грн. штрафу з приватного підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_2 - відмовити.

В задоволенні заяви ОСОБА_1, АДРЕСА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача ( вх. 9348/16 від 20.09.2016року) - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.10.16

СУДДЯ ШКІНДЕР П.А.