РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2016Справа №910/16707/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу

Апатенко Марини Анатоліївни;

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ»;

3) публічного акціонерного товариства «Банк професійного фінансування»

про визнання іпотеки припиненою

за участю представників сторін:

від позивача: Фрідман Д.А. (керівник згідно виписки від 24.03.2014);

від відповідача: Яцько Р.М. (довіреність № б/н від 12.05.2016);

від третьої особи 1: не з'явились;

від третьої особи 2: не з'явились;

від третьої особи 3: не з'явились,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» (далі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» (далі - відповідач) про визнання іпотеки припиненою.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що ним, на підставі договору іпотеки № 886/980-ЮО/І від 03.10.2012 було передано в іпотеку нежилі приміщення з № 1 по № 17 (групи приміщень № 319) (в літ. А), загальною площею 289,90 м.кв., розташовані за адресою: м. Київ, проспект Оболонський, буд. 28 (далі - предмет іпотеки).

09.03.2016 відповідач, як іпотекодержатель, набув права власності на предмет іпотеки, у зв'язку з чим іпотека припинилась. Проте, державна реєстрація припинення обтяження вказаного майна іпотекою відбулась лише 14.03.2016.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду, просив визнати іпотеку, яка виникла на підставі договору іпотеки № 886/980-ЮО/І від 03.10.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 13587, припиненою з 09.03.2016 18:47:58.

Провадження у справі № 910/16707/16 порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2016, залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марину Анатоліївну (далі - третя особа 1), товариство з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» (далі - третя особа 2), публічне акціонерне товариство «Банк професійного фінансування» (далі - третя особа 3), розгляд справи призначено на 03.10.2016.

12.09.2016 через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав письмові пояснення щодо долучення до матеріалів справи документів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві.

03.10.2016 через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаної з нею справи № 910/6989/16, розгляд якого судом відкладено до наступного судового засідання.

Представник відповідача подав заперечення, в яких зазначив, що позивачем не визначено які саме його права порушує відповідач, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні представники сторін надали суду пояснення по суті спору.

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду від 12.09.2016 не виконали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 розгляд справи відкладено на 17.10.2016.

17.10.2016 через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав письмові пояснення, зазначив, що чинним законодавством не встановлений строк реєстрації припинення іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, вважав, що припинення іпотеки 14.03.2016 не порушує прав та законних інтересів позивача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Також подав письмові пояснення, вважав, що іпотека припинилась саме з моменту набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки і реєстрації вказаного права - 09.03.2016, а не з моменту падання позивачем приватному нотаріусу заяви про реєстрацію припинення іпотеки і обтяження та здійснення відповідних реєстраційних дій - 14.03.2016.

Представник відповідача позовні вимоги вважав необґрунтованими та безпідставними, просив суд в їх задоволенні відмовити.

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду від 12.09.2016 не виконали.

Судом було розглянуто клопотання про зупинення провадження у справі, подане представником позивача 03.10.2016. Вказане клопотання обґрунтовано тим, що в межах іншої господарської справи № 910/6989/16 позивачем була подана заява про зміну предмету позову, в якій позивач просив суд визнати іпотеку, що виникла на підставі договору іпотеки № 886/980-ЮО/І від 03.10.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 13587, припиненою з 27.08.2014. У даному клопотанні позивачем також вказано про те, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 у прийнятті до розгляду вказаної заяви про зміну предмету позову було відмовлено, а провадження у справі № 910/6989/16 припинено, позивачем зазначено й про намір оскаржити ухвалу суду від 21.09.2016 у справі № 910/6989/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Суд зазначає, що на момент розгляду даної справи провадження у справі № 910/6989/16, яку позивач вважає пов'язаною з даною, припинено, а доказів оскарження та скасування ухвали Господарського суду міста Києва про припинення справдження від 21.09.2016 у справі № 910/6989/16 представником позивача не надано.

Таким чином, позивачем не доведено суду, що в межах розгляду справи № 910/6989/16 будуть встановлюватись обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення для даної справи. Тому суд дійшов висновку про те, що клопотання про зупинення провадження у справі, подане представником позивача 03.10.2016, задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні 17.10.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

03.10.2012 між публічним акціонерним товариством «Міський комерційний Банк» (далі - ПАТ «Міський комерційний Банк» або Банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ» (далі - ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» або позичальник) був укладений кредитний договір № 886/980-ЮО (далі - кредитний договір), згідно з умовами якого Банк зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.

З метою забезпечення виконання позичальником його зобов'язань перед Банком за вищевказаним кредитним договором, між Банком та приватним акціонерним товариством «Лізинг інформаційних технологій» (далі - ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» або іпотекодавець) був укладений договір іпотеки № 886/980-ЮО/І від 03.10.2012, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 13587 (далі - договір іпотеки), згідно з умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку Банку нежилі приміщення з № 1 по № 17 (групи приміщень № 319) (в літ. А), загальною площею 289,90 м.кв., розташовані за адресою: м. Київ, проспект Оболонський, буд. 28, реєстраційний номер майна: 37049723 (далі - предмет іпотеки).

На підставі договору іпотеки до Державного реєстру 03.10.2012 о 18:28:11 був внесений запис про іпотеку № 2212467.

В подальшому право вимоги за договором іпотеки № 886/980-ЮО/І від 03.10.2012 було неодноразово відступлено, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 64335861 від 26.07.2016, долученою до матеріалів справи.

Так, 12.09.2014 на підставі договору про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зима Н.Ф. та зареєстрованого за № 1834, змінено іпотекодержателя з ПАТ «Міський комерційний Банк» на публічне акціонерне товариство «Банк професійного фінансування» (далі - ПАТ «Банк професійного фінансування»).

25.01.2016 на підставі договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. та зареєстрованого за № 23, змінено іпотекодержателя з ПАТ «Банк професійного фінансування» на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Некстджен Фінанс»).

26.01.2016 між ТОВ «ФК «Некстджен Фінанс», як первісним іпотекодержателем, та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» (далі - ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо»), як новим іпотекодержателем, був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований за № 50 (далі - договір про відступлення прав вимоги від 26.01.2016).

Пунктами 1.1-1.4 договору про відступлення прав вимоги від 26.01.2016 визначено, що іпотекодавцем є ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», боржником - ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», кредитним договором - кредитний договір № 886/980-ЮО від 03.10.2012, що укладений між ПАТ «Міський комерційний Банк» та ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», договором іпотеки - договір іпотеки № 886/980-ЮО/І від 03.10.2012, що укладений між ПАТ «Міський комерційний Банк» та ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 13587.

Згідно з п. 2.1 договору про відступлення прав вимоги від 26.01.2016 в порядку та на умовах, передбачених цим договором, первісний іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає на себе права первісного іпотекодержателя у зобов'язанні за договором іпотеки.

26.01.2016 на підставі договору про відступлення прав вимоги від 26.01.2016, змінено іпотекодержателя з ТОВ «ФК «Некстджен Фінанс» на ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо».

09.03.2016 ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», зокрема на підставі договору про відступлення прав вимоги від 26.01.2016, набуло права власності на предмет іпотеки, про що 09.03.2016 о 18:42:45 здійснено запис про право власності № 13608048 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 28642807 від 09.03.2016 о 18:47:58),

Відповідно, 09.03.2016 о 15:37:11 здійснено запис № 2210987 про припинення права власності ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» на майно, передане в іпотеку.

Водночас, державна реєстрація припинення іпотеки (запис № 2212467) була здійснена 14.03.2016 об 11:02:17.

Таким чином, припинення обтяження об'єкту нерухомого майна, що було предметом іпотеки, відбулось після переходу права власності на вказане майно до іпотекодержателя - ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо».

Вважаючи, що протягом періоду з 09.03.2016 по 14.03.2016 його права були порушені, ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» звернулось до суду, просило визнати іпотеку, яка виникла на підставі договору іпотеки № 886/980-ЮО/І від 03.10.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 13587, припиненою з 09.03.2016 18:47:58.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється, зокрема, у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» закріплено, що однією із загальних засад державної реєстрації прав є обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Судом встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», як іпотекодержатель, набуло права власності на предмет іпотеки та здійснило державну реєстрацію свого права у встановленому законом порядку 09.03.2016.

Відтак, враховуючи положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека, як зобов'язання, також припинилась 09.03.2016.

Водночас, суд зазначає, що ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Матеріально-правовий зміст захисту цивільних прав та інтересів полягає, насамперед у з'ясуванні чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому необхідно виходити з положень ст. 11 Цивільного кодексу України про підстави виникнення цивільних прав і обов'язків, у відповідності до яких цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У розумінні положень зазначеного Закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у статті 1 Господарського процесуального кодексу України, полягає у тому, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже через зазначені положення Господарського процесуального кодексу України реалізується принцип доступності правосуддя. До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто у розумінні цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Водночас, за змістом зазначеної статті порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес» що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», звертаючись до суду як позивач із даним позовом та вимагаючи визнати іпотеку, яка виникла на підставі договору іпотеки № 886/980-ЮО/І від 03.10.2012, припиненою з 09.03.2016 18:47:58, зобов'язане довести, яким чином ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», як відповідач, порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, повинен перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Таким чином, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим для здійснення правового захисту такої особи.

Разом з тим, згідно з вимогами ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язком ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», як позивача, є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів з боку відповідача - ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», на момент звернення до суду.

ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» доказів, які свідчать про порушення його суб'єктивних прав або охоронюваних законом інтересів, зокрема й на момент звернення до суду, не надав та порушення його прав та інтересів відповідачем - ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», не довів.

Крім того, суд зазначає, що предмет іпотеки вибув з володіння ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» 09.03.2016, відтак обтяження вказаного майна іпотекою до 14.03.2016 могло перешкоджати у здійсненні своїх прав щодо такого майна новому власнику - ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», але не ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій».

Враховуючи викладене, підстави для захисту цивільних прав та інтересів відсутні, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

Також, суд зазначає, що положеннями ст. 13 Конституції України та ч. 1 ст. 20 Господарського кодексу України закріплений обов'язок держави забезпечувати захист прав і законних інтересів усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Наведені положення реалізуються, зокрема, у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, відповідно до якої кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Частиною 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення (постанови Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 922/435/13-г, від 21.09.2016 по справі № 910/31940/15).

Перелік способів захисту прав та інтересів наведений у ст. 16 Цивільного кодексу України, а також ст. 20 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Положеннями ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 910/743/13).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Отже,господарський суд розглядає справи, пов'язані з вирішенням спору про право, та в силу положень ст. ст. 82, 84 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні господарського спору по суті приймає рішення, у мотивувальній частині якого вказуює, зокрнема, встановлені ним обставини справи.

Тобто, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Чинним законодавством України не наведено чіткого визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» щодо визнання іпотеки припиненою фактично спрямована на встановлення певного юридичного факту. При цьому, між сторонами відсутній спір про право.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 910/743/13).

Тобто, вимоги позивача про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і, відповідно, належним способом захисту.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на зміст позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК (п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011; аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.07.2004 по справі № 10/732).

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що вимога ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» щодо визнання іпотеки, яка виникла на підставі договору іпотеки № 886/980-ЮО/І від 03.10.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 13587, припиненою з 09.03.2016 18:47:58, задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судовий збір покладається на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідачів не підлягає.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

У позові приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27 жовтня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань