ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року Справа № 2-11/11(2/1328/11/12)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіШевчук С.Р. (доповідач)
суддівДемидової А.М., Попікової О.В.
розглянувши касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база"
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 15.06.2016
у справі№ 2-11/11(2/1328/11/12) господарського суду Львівської області
за позовомОСОБА_4
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5
про стягнення 25% річних, інфляційних витрат
в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: ОСОБА_6, договір від 18.07.2014

- відповідача: Наконечна О.-А. Є. дов. б/н від 10.11.2015

- третьої особи: не з'явилися

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2006 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду міста Львова з позовом до відповідача ТОВ "Львівська гарнізонна база" про стягнення вартості частини майна при виході учасника з товариства.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 06.06.2012 позов задоволено, стягнуто з ТОВ "Львівська гарнізонна база" на користь ОСОБА_4 5 830 615,80 грн вартості частини майна товариства, належної йому до виплати при виході зі складу учасників товариства 05.07.2005 відповідно до частки в статутному фонді в розмірі 25%, з врахуванням 25% річних за прострочку виплати частки майна, індексу інфляції та 3% річних, нарахованих з 05.07.2006 по 24.05.2012, 1 700 грн витрат по сплаті державного мита та 56 125,81 грн витрат на проведення експертиз та експертної оцінки.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.08.2014 рішення скасовано та постановлено нове рішення про часткове задоволення позову, стягнуто з ТОВ "Львівська гарнізонна база" на користь ОСОБА_4 1 323 308 грн вартості частини майна товариства, 1 700 грн судового збору та 12 908,84 грн витрат на проведення судових експертиз. В решті позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.10.2014 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.08.2014 та рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06.06.2012 року у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) в частині вимог ОСОБА_4 до ТОВ "Львівська гарнізонна база" про стягнення 25 % річних та інфляційних втрат, а також в частині розподілу судових витрат скасовано. Справу № 2-11/11(2/1328/11/12) в означеній частині вимог передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області. В решті постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21 серпня 2014 року у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) залишено без змін.

При новому розгляді означених вимог рішенням господарського суду Львівської області від 13.01.2015 у справі № 2-11/11(2/1328/11/12), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.05.2015, позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Львівська гарнізонна база" на користь ОСОБА_4 1 949 613,36 грн 25 % річних та 919 699,05 грн інфляційних втрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.08.2015 у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.05.2015 та рішення господарського суду Львівської області від 13.01.2015 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

При новому розгляді рішенням господарського суду Львівської області від 29.02.2016 у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) (у складі головуючого судді Сухович Ю.О., суддів Кидисюка Р.А., Петрашка М.М.) у задоволенні позову, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, про стягнення 25% річних та інфляційних нарахувань відмовлено, стягнуто з ОСОБА_4 в дохід Державного бюджету України судовий збір в сумі 28 693,12 грн за подання касаційної скарги.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) (у складі головуючого судді Марка Р.І., суддів Бонк Т.Б., Костів Т.С.) рішення господарського суду Львівської області від 29.02.2016 у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) скасовано, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, про стягнення 25% річних та інфляційних нарахувань задоволено, стягнуто з ТОВ "Львівська гарнізонна база" на користь ОСОБА_4 992 481,00 грн 25% річних та 445 486,67 грн інфляційних втрат, стягнуто з ТОВ "Львівська гарнізонна база" в дохід Державного бюджету України судовий збір в сумі 28 693,12 грн за розгляд касаційної скарги, стягнуто з ТОВ "Львівська гарнізонна база" на користь ОСОБА_4 1 700 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 1 870 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги у Львівському апеляційному господарському суді.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ "Львівська гарнізонна база" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 256, 257, ч. 5 ст. 267, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України, просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 та залишити в силі рішення господарського суду Львівської області від 29.02.2016 у справі № 2-11/11(2/1328/11/12).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позовна вимога про стягнення 25% річних та індексу інфляції із суми заборгованості була заявлена після спливу трирічного строку позовної давності. Окрім того, Шевченківський районний суд м. Львова неправомірно, на думку відповідача, прийняв заяву про уточнення позовних вимог після відкриття провадження у справі та початку розгляду справи по суті. Також скаржник посилається на невірний розрахунок інфляційних втрат.

Позивач надав відзив на касаційну скаргу, вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційної інстанції - без змін.

Третя особа не скористалася правом, наданим ст.1112 ГПК України, не надала відзив на касаційну скаргу, що в силу положень ст.1112 ГПК України не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується.

Перевіривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування апеляційним господарським судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Скасовуючи рішення та постанову судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції в своїй постанові від 12.08.2015 посилався на те, що з позовом про стягнення вартості частки в майні товариства ОСОБА_4 звернувся в листопаді 2006 року, а лише 24.05.2012 заявою уточнив свої позовні вимоги та окрім вартості належної йому частки просив суд стягнути з відповідача 25 % річних за невиплату йому вартості належної йому частки в майні товариства на підставі п. 12.14 Статуту ТОВ "Львівська гарнізонна база", а також інфляційні втрати за період з 05.07.2006 по 24.05.2012 на підставі ст. 625 ЦК України.

При новому розгляді справи, 20.11.2014 представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 25 % річних та інфляційних втрат за період з 05.07.2006 по 24.05.2012.

Разом з тим, зазначеній заяві про застосування строку позовної давності судами попередніх інстанцій належна правова оцінка не надавалась та відповідні процесуальні наслідки не застосовувались, а отже під час нового розгляду справи господарським судам необхідно перевірити доводи відповідача про попуск позивачем строку позовної давності для звернення з вимогами про стягнення з відповідача 25 % річних та інфляційних втрат за період з 05.07.2006 по 24.05.2012 за порушення ним строків виплати позивачу вартості належної йому частки в майні ТОВ "Львівська гарнізонна база".

Відмовляючи у задоволенні позову, господарський суд Львівської області у рішенні від 29.02.2016, виходив з того, що з позовом про стягнення частки в майні ТОВ "Львівська гарнізонна база" ОСОБА_4 звернувся до суду у листопаді 2006 року. При поданні позову позивач зазначав, що в порушення положень п.12.14 статуту ТОВ "Львівська гарнізонна база" в редакції від 22.10.2004, а також положень ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" з ним не проведено розрахунок та не виплачено вартість частини майна товариства, пропорційну його частці 25% в статутному капіталі товариства у 12-місячний строк з дня виходу 05.07.2005.

Під час розгляду Шевченківським районним судом м. Львова вказаного позову, 24.05.2012 позивач заявив нову позовну вимогу про стягнення 25% річних, індексу інфляції та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за період з 05.07.2006 по 24.05.2012

Отже, право на звернення до суду з вимогою про стягнення 25% річних та інфляційних втрат у позивача виникло з 05.07.2006 (після спливу 12 місяців із дня виходу із числа учасників товариства) та закінчилось 05.07.2009, а позовну вимогу про стягнення 25% річних та інфляційних втрат, заявлено 24.05.2012, тобто після спливу визначеного ст. 257 ЦК України трьохрічного строку позовної давності. При цьому позивачем не обґрунтовано поважності причин пропуску вказаного строку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Львівський апеляційний господарський суд, у постанові від 15.06.2016, виходив з того, що 24.05.2012 позивач заявив уточнення до позовних вимог про стягнення 25 % річних, індексу інфляції та 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості за період з 05.07.2006 по 24.05.2012.

12.08.2015 року позивач з врахування вказівок Вищого господарського суду України подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача з 24.05.2009 по 24.05. 2012 25 % річних та інфляційні нарахування.

При цьому, на дату подання первинного позову вартість майна товариства, з якого підлягала обчисленню сума, пропорційна частці позивача у статутному капіталі, та, відповідно, сума належних нарахувань, визначена товариством не була.

Таким чином, на підставі ст. 266 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що, оскільки вимога про стягнення 25% річних та інфляційних втрат була заявлена під час розгляду справи судом першої інстанції по основній вимозі та прийнята до спільного розгляду із вимогою про стягнення належної позивачеві частки після отримання позивачем фактичних даних, необхідних для визначення суми таких позовних вимог, то відповідач безпідставно посилається на сплив позовної давності по вимогах про стягнення інфляційних втрат та 25 % річних.

Колегія суддів касаційної інстанції, вважає, що апеляційний господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо)

Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу) (п. 5.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013"Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Відповідно до ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, та вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду у листопаді 2006 з позовом про стягнення вартості частини майна при виході з товариства з 05.07.2005, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Невиплата відповідачем позивачу вартості частини майна товариства, пропорційної частці позивача у статутному фонді товариства при його виході з товариства, у строки, визначені ст. 54 Закону України "Про господарські товариства", зумовлює для ТОВ "Львівська гарнізонна база" наслідки, передбачені за прострочення грошового зобов'язання, встановлені ст. 625 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернувся з вимогою про стягнення 25% річних та інфляційних втрат під час розгляду справи в суді першої інстанції по основній вимозі, яка заявлена в межах встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності, а отже, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, про те, що скаржник безпідставно посилається на сплив позовної давності по вимогах про сплату 25% річних та інфляційних втрат.

Щодо інших доводів касаційної скарги, то вони вже належним чином спростовані судом апеляційної інстанції, та, крім того, пов'язані з переоцінкою доказів, що виходить за межі повноважень касаційної інстанції.

З огляду на викладене та враховуючи, що скаржник в силу ст. 33 ГПК України не довів в установленому законом порядку тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та оскільки в силу вимог ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування постанови Львівського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 у справі № 2-11/11(2/1328/11/12).

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база" залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) залишити без змін.

Головуючий суддя С.Р. Шевчук

С у д д я А.М. Демидова

С у д д я О.В. Попікова