ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2016 р. Справа № 918/930/16

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації

до Дочірнього лісогосподарського підприємства "Звіробій",

Володимирецької районної державної адміністрації,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Великоцепцевицької сільської ради,

про визнання недійсним договору та повернення земельної ділянки,

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність № 2901/0/01/01-22/16 від 11.05.2016р.;

від відповідача-1 - ОСОБА_2, довіреність № 05/10-16 від 05.10.2016 р.;

ОСОБА_3, договір б/н від 09.09.2015 р.,

від відповідача-2 - ОСОБА_4, довіреність № 3163/02-30/16 від 22.08.2016 р.;

від третьої особи - ОСОБА_5, рішення № 2 від 06.11.2015р.;

від прокуратури - ОСОБА_6, посвідчення № 031428 від 19.01.2015 р.

Відповідно до частини 7 статті 811 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) при розгляді судової справи здійснюється фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

Для архівного зберігання оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер d8042-926a1.

У судовому засіданні 20 жовтня 2016 року, відповідно до статті 85 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2016 року заступник прокурора Рівненської області (далі Прокурор) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації до Дочірнього лісогосподарського підприємства "Звіробій" (далі Підприємство) та Володимирецької районної державної адміністрації (далі Адміністрація), в якому просив визнати недійсним укладений між Великоцепцевицькою сільською радою та Підприємством договір оренди землі від 19 вересня 2005 року, а також зобовязати даного відповідача повернути орендовану ним за цим правочином земельну ділянку Рівненській обласній державній адміністрації шляхом підписання акту приймання-передачі.

В обґрунтування своїх вимог Прокурор посилався на те, що спірний договір в порушення приписів Закону України "Про оренду землі" (далі Закон) та Закону України "Про оцінку земель" був укладений без проведення нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки, що є обовязковим для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності та є істотною умовою такого договору. У звязку з наведеними обставинами вказаний договір, на думку Прокурора, підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 30 серпня 2016 року позовну заяву Прокурора від 23 серпня 2016 року № 05/2-724вих.16 було прийнято до розгляду суддею Політикою Н.А., порушено провадження у справі № 918/930/16 та призначено її до розгляду на 19 вересня 2016 року. Крім того, цією ухвалою до участі в розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, було залучено Великоцепцевицьку сільську раду.

Ухвалою суду від 19 вересня 2016 року розгляд справи відкладено на 10 жовтня 2016 року.

26 вересня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові заперечення Адміністрації на позовну заяву від 16 вересня 2016 року № 3453/02-30/16 (а.с. 48-49), в яких остання зазначила про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки спірний договір, на думку вказаного відповідача, на момент його укладення відповідав імперативним законодавчим приписам та містив усі необхідні реквізити та істотні умови. Крім того, на даний час Підприємством ведеться робота по приведенню оспорюваного правочину у відповідність до вимог чинного земельного законодавства.

До початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання Підприємства від 10 жовтня 2016 року про здійснення фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів (а.с. 51). Вказане клопотання було задоволено судом.

Крім того, до початку цього судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява Підприємства від 10 жовтня 2016 року (а.с. 54-55), в якій останнє просило суд застосувати строк позовної давності до предявлених Прокурором вимог.

Також до початку судового засідання 10 жовтня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Підприємства на позовну заяву від 7 жовтня 2016 року (а.с. 62-65), в якому останнє заперечило проти задоволення вимог Прокурора з огляду на те, що даний відповідач належним чином виконує умови оспорюваного правочину та не допускав будь-яких порушень законодавчих норм при його укладенні. Водночас відсутність визначення нормативно-грошової оцінки спірної земельної ділянки не була спричинена неправомірними діями Підприємства та не може бути підставою для позбавлення цього відповідача права користування зазначеною земельною ділянкою та визнання спірного договору недійсним.

Ухвалою суду від 10 жовтня 2016 року розгляд справи відкладено на 20 жовтня 2016 року.

До початку судового засідання 20 жовтня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли додаткові письмові обґрунтування Підприємства (а.с. 96-97), в яких даний відповідач заперечив проти задоволення позову у звязку з його необґрунтованістю, а також у звязку з пропуском Прокурором строку позовної давності.

Також до початку цього судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення Прокурора (а.с. 100-104), в яких останній зазначив про те, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, у звязку з чим спірний договір через відсутність у ньому такого визначення підлягає визнанню недійсним. Крім того, Прокурор вказав, що правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

У судовому засіданні 20 жовтня 2016 року представники позивача та прокуратури підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягали на їх задоволенні.

Представники відповідачів проти задоволення вказаного позову заперечили з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 7 жовтня 2016 року.

Представник третьої особи просив суд вирішити даний спір на власний розсуд.

Великоцепцевицька сільська рада явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання не забезпечила, проте надіслала клопотання про розгляд справи без її участі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників позивача, прокуратури, Підприємства, Адміністрації та третьої особи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд-

ВСТАНОВИВ:

За змістом частин 1, 2 статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Судом встановлено, що Прокурор звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації до Адміністрації та Підприємства про визнання недійсним укладеного між Великоцепцевицькою сільською радою та Підприємством договору оренди землі від 19 вересня 2005 року, а також зобовязання даного відповідача повернути орендовану ним за цим правочином земельну ділянку Рівненській обласній державній адміністрації шляхом підписання акту приймання-передачі.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням голови Адміністрації від 8 листопада 2004 року № 339 Підприємству в довгострокову оренду терміном на 25 років за рахунок земель запасу лісового фонду на території Великоцепцевицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області було надано земельні ділянки загальною площею 838,21 га для ведення лісового господарства (а.с. 19).

Крім того, вказаним розпорядженням сільському голові Великоцепцевицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області було доручено укласти з Підприємством відповідний договір оренди зазначених земельних ділянок.

На підставі вищенаведеного розпорядження 19 вересня 2005 року між Великоцепцевицькою сільською радою Володимирецького району Рівненської області та Підприємством був укладений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого зазначений орган місцевого самоврядування передав Підприємству у строкове платне користування земельну ділянку лісового фонду загальною площею 838,21 га (у тому числі осушені землі 21,17 га), яка знаходиться на території Великоцепцевицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області (а.с. 21-23).

Цей договір підписаний уповноваженими представниками його сторін, скріплений печатками вказаних юридичних осіб, а також зареєстрований у Володимирецькому районному відділі земельних ресурсів, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 вересня 2005 року № 64.

Відповідно до пункту 3 цієї угоди на земельній ділянці немає обєктів нерухомого майна.

За змістом пункту 5 даного правочину нормативна грошова оцінка земельної ділянки не проводилася.

Земельна ділянка, яка передається оренду, не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню (пункт 6 зазначеного договору).

Згідно з пунктом 8 договору останній укладено на 25 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору, повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Пунктом 9 цієї угоди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 2 400 грн. 00 коп. щорічно.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції (пункт 10 договору).

За пунктом 15 вказаного правочину земельна ділянка передається в оренду для ведення лісового господарства.

Відповідно до пункту 43 договору останній набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, Прокурор посилався на те, що спірний договір в порушення приписів Закону та Закону України "Про оцінку земель" був укладений без проведення нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки, що є обовязковим для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності та є істотною умовою такого договору.

У той же час дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 792 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

В силу статті 2 Закону відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі ЗК України), ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

За змістом частини 1 статті 6 Закону орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 13 Закону визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно статті 15 Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Як вбачається зі змісту поданої Прокурором позовної заяви, підставою для визнання спірного договору оренди землі недійсним стало те, що у вказаному правочині орендну плату було визначено без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передавалася в оренду.

Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України "Про плату за землю", та перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки. У разі визначення орендаря на конкурентних засадах може бути встановлений більший розмір орендної плати (частина 4 вищенаведеної статті).

Згідно статті 1 Закону України "Про оцінку земель" нормативною грошовою оцінкою земельних ділянок є капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено випадки обов'язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Так, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема, визначення розміру земельного податку і визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Статтею 23 Закону України "Про плату за землю" (чинному на час укладення спірного договору) передбачено, що грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Частинами 2, 3 статті 18 Закону України "Про оцінку земель" встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення проводиться не рідше як один раз у 5 - 7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше як один раз у 7 - 10 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

При цьому слід зазначити, що відповідно до приписів статті 15 Закону України "Про оцінку земель" підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Підставами для проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки є договір, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом, а також рішення суду.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про оцінку земель" технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається відповідним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Зі змісту вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що ні одна норма законодавства, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, не дає платнику орендної плати (орендарю) права самостійно визначати нормативну грошову оцінку землі. У той же час підставою для проведення нормативної грошової оцінки землі законодавець визначив рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, або договір між зацікавленими особами.

Тобто, у даному випадку єдиною підставою для проведення нормативної грошової оцінки землі є рішення органу виконавчої влади.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 23 березня 2016 року у справі № 918/1033/15.

Водночас з матеріалів справи вбачається , що Адміністрацією відповідного рішення про проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передавалася в оренду Підприємству за оспорюванню угодою, не приймалося. Вказаний факт був визнаний і представниками сторін та прокуратури у судових засіданнях.

При цьому, як було зазначено вище, пунктом 9 спірної угоди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 2 400 грн. 00 коп. щорічно.

З матеріалів справи також вбачається, що Підприємство у відповідь на лист Адміністрації від 12 серпня 2016 року № 3073/02-30/16 щодо надання рекомендацій орендарю укласти договір на проведення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки почало вчиняти дії, направлені на виготовлення цієї документації.

Так, 15 вересня 2016 року Підприємство уклало з Державним підприємством "Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" відповідний договір № 1254 (а.с. 69-72), предметом якого є розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), які перебувають в оренді Підприємства для ведення лісового господарства на території Великоцепцевицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області.

Крім того, факт вчинення Підприємством дій, спрямованих на приведення спірного договору у відповідність до імперативних приписів чинного законодавства був підтверджений і усними поясненнями представників даної юридичної особи. Також цей факт був визнаний Адміністрацією, про що свідчать відповідні відомості, викладені у письмових запереченнях зазначеного відповідача на позовну заяву від 16 вересня 2016 року № 3453/02-30/16 (а.с. 49).

Відтак, вищенаведені обставини свідчать про те, що Підприємство вчиняло активні дії щодо проведення нормативної грошової оцінки орендованої ним за спірним договором земельної ділянки з моменту звернення до нього Адміністрації. Крім того, ні у відзиві Підприємства на позовну заяву, ні в усних поясненнях представників цього відповідача у судових засіданнях не було зазначено про наявність будь-яких заперечень Підприємства щодо внесення змін до вищенаведеного договору оренди землі в частині, зокрема, визначення нормативної грошової оцінки орендованої землі та розміру орендної плати.

Слід також зазначити, що Підприємство належним чином виконувало умови оспорюваного договору щодо сплати орендної плати, визначеної пунктом 9 цієї угоди, що не заперечується сторонами. Докази, які свідчать про порушення вказаним відповідачем умов спірного правочину в частині, зокрема, сплати передбачених у ньому платежів, у матеріалах справи відсутні.

Також суд звертає увагу на те, що спірний договір оренди землі від 19 вересня 2005 року був укладений на підставі розпорядження голови Адміністрації від 8 листопада 2004 року № 339, відповідно до якого вирішено:

1. Передати земельні ділянки Підприємству в довгострокову оренду терміном на 25 років загальною площею 838,21 га для ведення лісового господарства за рахунок земель запасу Великоцепцевицької сільської ради Володимирецького району із складом угідь згідно з додатком.

2. Доручити сільському голові села ОСОБА_7 ОСОБА_8А укласти договір оренди зазначених земельних ділянок із Підприємством.

3. Зобовязати Підприємство у пятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельних ділянок надати копію договору Адміністрації.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19 грудня 1998 року, "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року, "Прессос Компанія ОСОБА_9А." та інші проти Бельгії" від 28 жовтня 1995 року, "ОСОБА_10 Девелопмент Лтд." та інші проти Ірландії" від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25 березня 1999 року, заява № 311107/96, п. 54).

Отже, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно статті 1 Першого протоколу до означеної вище Конвенції та національного законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_8 України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Так, за змістом пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Зазначеним вище рішенням Європейського суду з прав людини також встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

На підставі викладеного можна зробити висновок про те, що самі по собі допущені органом публічної влади порушення при вирішенні питання про передачу державного чи комунального майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна, якщо вони не були допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

Досліджуючи обставини справи та встановлюючи осіб, дії/бездіяльність яких призвели до порушення діючого на час укладення спірного договору оренди порядку визначення орендної плати, суд зазначає, що вказані порушення вимог законодавства (встановлення орендної плати без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки) вчинено насамперед зі сторони державних органів, а саме, Адміністрації.

Як вбачається з матеріалів справи, саме розпорядженням голови Адміністрації від 8 листопада 2004 року № 339 сільському голові села ОСОБА_7 ОСОБА_8А було доручено укласти з Підприємством договір оренди вищезазначених земельних ділянок.

Вказане розпорядження містить посилання на статті17, 57, 124 ЗК України, статтю 10 Лісового кодексу України, проте не містить посилання на будь-який нормативно-правовий акт, яким передбачалось обов'язкове проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що передавалась в оренду Підприємству.

Тобто, укладення спірного договору оренди і встановлення орендної плати саме у вигляді 2 400 грн. 00 коп. щорічно було здійснено за прямою вказівкою державного органу, наділеного відповідною компетенцією.

Суд констатує, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, у звязку з чим спірний договір через відсутність у ньому такого визначення суперечить законодавчим вимогам.

У той же час слід також зазначити, що місцева влада отримала узгоджену з орендарем орендну плату, яка в свою чергу була визначена без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що передавалася в оренду. Водночас не стояло питання про те, що дії органу були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси самої держави, або, що визначення орендної плати було здійснено всупереч вимогам закону. Відтак, оскільки сама місцева влада при укладенні спірного договору оренди вважала, що вона правильно визначила в договорі розмір орендної плати, то орендар міг на розумних підставах сподіватися на виконання умов цього договору, та підписуючи його не міг піддаватися сумніву щодо визначення розміру орендної плати не у відповідності з нормами діючого на той час законодавства.

Укладаючи договір оренди земельної ділянки 19 вересня 2005 року, Підприємство не лише мало право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість користування об'єктом оренди протягом всього терміну дії договору оренди (спірний договір оренди укладений строком на 25 років), була важливим елементом його підприємницької діяльності (землі надавалися в оренду для ведення лісового господарства), і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

З огляду на викладене та зважаючи на те, що порушення вимог щодо встановлення в договорі оренди від 19 вересня 2005 року розміру орендної плати без визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки відбулося з вини органу виконавчої влади, суд зазначає, що визнання недійсним спірного договору, згідно якого орендар отримав в оренду земельну ділянку із земель лісового фонду для ведення лісового господарства, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що Адміністрація не дотрималася вимог закону щодо визначення орендної плати, є неприпустимим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 23 березня 2016 року у справі № 918/1033/15.

Судом також враховано посилання Прокурора на практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року та висновок цього суду про те, що правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

У той же час суд зазначає, що у даній справі був встановлений факт "неправильного застосування законодавства" при укладенні оспорюваної угоди. В той же час зазначений факт не спростовує та не скасовує концепцію заборони непропорційного втручання у право особи на мирне володіння своїм майном у звязку з допущенням саме органом публічної влади порушень при вирішенні питання про передачу державного чи комунального майна у власність особи. Крім того, вказані положення висновків Європейського суду з прав людини у даному конкретному випадку є спеціальними по відношенню до висновків цього суду щодо наявності суспільного інтересу у правильному застосуванні законодавства, а тому підлягають першочерговому застосуванню.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказаної позиції дотримується також Верховний суд України у своїй постанові від 20 травня 2014 року у справі № 64/366-10.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто зясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Аналогічна правова позиція викладена у пунктах 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 6 "Про судове рішення".

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, а також зважаючи на те, що порушення вимог закону відбулося не з вини Підприємства як орендаря, а також беручи до уваги, що останнім вживаються дії щодо внесення змін в спірний договір оренди в частині розміру орендної плати, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним укладеного між Великоцепцевицькою сільською радою та Підприємством договору оренди землі від 19 вересня 2005 року.

За таких обставин, а також зважаючи на відмову в позову в частині визнання недійсним вищенаведеного договору, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги Прокурора щодо повернення Підприємством орендованої ним за цим правочином земельної ділянки Рівненській обласній державній адміністрації шляхом підписання акту приймання-передачі.

Щодо поданої Підприємством заяви про застосування строку позовної давності від 10 жовтня 2016 року, слід зазначити наступне.

За нормами статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з приписами частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини 1 статті 261 вказаного України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені частиною 1 статті 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір оренди земельної ділянки укладено 19 вересня 2005 року, в той час як з позовною заявою Прокурор в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Рівненської області лише у 2016 році.

При цьому, Прокурор зазначав, що про вказані порушення прокуратурі області нібито стало відомо лише в 2016 році з листа Адміністрації від 11 травня 2016 року № 1824/02-23/16.

Проте при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про те, що Прокурор мав усі можливості та повноваження для отримання повної та достовірної інформації про оскаржуваний правочин протягом встановленої законом позовної давності від дати його укладення.

Так, наказом Генерального прокурора України від 15 квітня 2004 року № 6гн, що діяв на момент прийняття розпорядження голови Адміністрації від 8 листопада 2004 року № 339 про передачу Підприємству в довгострокову оренду терміном на 25 років земельної ділянки загальною площею 838,21 га та на час укладення на підставі цього розпорядження спірного правочину, було передбачено необхідність забезпечення прокурорського нагляду за додержанням законів, передусім у діяльності органів виконавчої влади, місцевого самоврядування.

Наказом від 19 вересня 2005 року № 3гн Генеральний прокурор України визначив основним завданням наглядової діяльності прокуратури захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, державних та публічних інтересів. Із цією метою наказав забезпечити нагляд за додержанням законів, передусім у діяльності органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, контролюючих та правоохоронних органів.

Аналогічні вимоги до підпорядкованих прокурорів містять також і накази Генерального прокурора, зокрема, від 18 жовтня 2010 року № 3гн, від 12 квітня 2011 року № 3гн, від 7 листопада 2012 року № 3гн.

Також вказані накази, крім іншого, містять конкретні вказівки до прокурорів, а саме: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

У наказі від 7 листопада 2012 року № 3гн міститься вказівка прокурорам, викладена в такій формі: не рідше одного разу на місяць відповідним прокурорам вивчати законність актів, які видаються Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами.

Таким чином, нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішеннями місцевими державними адміністраціями, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до Закону України "Про прокуратуру", не може свідчити про поважність причин пропуску строку позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 916/5020/14.

Разом з тим, Прокурором не було наведено наявність в даному випадку обґрунтованих поважних причин для можливості поновлення пропущеного строку позовної давності.

Крім того, за частинами 1, 2, 3 статті 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження голови Адміністрації від 8 листопада 2004 року № 339 про передачу Підприємству в довгострокову оренду терміном на 25 років земельної ділянки загальною площею 838,21 га та на час укладення на підставі цього розпорядження спірного правочину) обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.

Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

Голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Слід також зазначити, що у матеріалах справи наявна копія листа Адміністрації від 20 жовтня 2016 року № В-139 (а.с. 99), зі змісту якого вбачається, що вказаним відповідачем здійснювалося періодичне повідомлення Рівненської обласної державної адміністрації про всі укладені договори оренди земельних ділянок на території Володимирецького району, зокрема, і про спірний договір оренди землі від 19 вересня 2005 року. Так, інформація про договір оренди земельної ділянки від 19 вересня 2005 року надавалася позивачу на виконання: доручення першого заступника голови Рівненської обласної державної адміністрації від 13 листопада 2008 року № 1956/01-61/8; доручення першого заступника голови Рівненської обласної державної адміністрації від 28 жовтня 2010 року № 377/01-61/10; листа Рівненської обласної державної адміністрації від 6 березня 2015 року № 1429/0/01-22/15; листа Рівненської обласної державної адміністрації від 6 серпня 2015 року № 4876/0/01-22/15.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що Рівненська обласна державна адміністрація також повинна була та мала змогу дізнатися про розпорядження голови Адміністрації від 8 листопада 2004 року № 339 щодо передачі Підприємству в довгострокову оренду терміном на 25 років земельної ділянки загальною площею 838,21 га, а також про наявність оспорюваної угоди, укладеної на підставі цього розпорядження.

Проте, як було зазначено вище, згідно частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

За таких обставин, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення даного позову, суд дійшов висновку про те, що заява Підприємства про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

За змістом частини 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, покладаються на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони. Витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Відтак, суд дійшов висновку про те, що судові витрати згідно вищенаведеної статті залишаються за Прокурором.

Керуючись статтями 1, 12, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 24 жовтня 2016 року

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 6 примірників:

1- до справи;

2-3- позивачу рекомендованим (33000, м. Рівне, вул. 16 Липня, 52; 33000 м. Рівне, майдан Просвіти, 1);

4- відповідачу-1 рекомендованим (34341, Рівненська обл., Володимирецький р-н, с. Великі Цепцевичі);

5- відповідачу-2 рекомендованим (34300, смт. Володимирець, вул. Грушевського, 56);

6- третій особі - рекомендованим (34341, Рівненська обл., Володимирецький р-н., с. Великі Цепцевичі, вул. Лесі Українки, 122).