ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" жовтня 2016 р. Справа № 926/1771/16
Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого судді: Данко Л.С.,

Суддів: Костів Т.С.,

Малех І.Б.;

При секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці, № 1972 від 03.08.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/3951/16 від 15.08.2016 р.),

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 26 липня 2016 року

у справі № 926/1771/16 (суддя Гончарук О.В.),

порушеній за позовом

Позивача: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, м. Чернівці,

До відповідача: Суб`єкта підприємницької діяльності приватного підприємця Кирилюка Сергія Михайловича, м. Чернівці,

Про: стягнення заборгованості по орендній платі нежитлових вбудованих приміщень площею 25,2 кв. м. в буд. № 4 (літ. А) в/м № 101, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, на загальну суму 2777,19 грн. та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув.

Права та обов`язки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2016 року, справу № 926/1771/16 Господарського суду Чернівецької області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Костів Т.С. та Малех І.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 року прийнято апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, № 1972 від 03.08.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/3951/16 від 15.08.2016 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 14.09.2016 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи).

З підстав зазначених в ухвалі суду від 26.09.2016 р. розгляд справи, повторно, призначено на 05.10.2016 р. (у зв`язку з перебуванням суддів Костів Т.С. та Малех І.Б. у відпустці, 14.09.2016 р. розгляд даної справи не відбувся, з урахуванням положень абз. 2 п.п. 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010 р. з наступними змінами і доповненнями), про що сторони були належним чином повідомлені, згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 р., за клопотанням відповідача (а. с. 85) продовжено строк розгляду спору відповідно до ст. 69 ГПК України та розгляд справи відкладено на 19.10.2016 р., про що сторони були належним чином повідомлені, згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України (а. с. 88-89/зворот).

В судове засідання, яке відбулось 19.10.2016 р. апелянт/позивач, повторно, повноважного представника не направив, про причини не прибуття суд не повідомив, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримано скаржником/позивачем 19.08.2016 р. за № 584 (докази оригінал повідомлення про вручення знаходиться в матеріалах справи)(а.с. 54) та наступними рекомендованими кореспонденціями, згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України.

Як вбачається з апеляційної скарги (а.с. 56-60), скаржник просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 26 липня 2016 р. у справі № 926/1771/16 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці задоволити, та стягнути з СПД-ФОП Кирилюка Сергія Михайловича заборгованість по орендній платі в сумі 2777,00 грн. та судові витрати.

Від відповідача представник в дане судове засідання не прибув, ФОП Кирилюк С.М. приймав участь у судовому засіданні, яке відбулося 05.10.2016 р., вимог ухвали суду від 16.08.2016 р. не виконав, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримано відповідачем 27.08.2016 р. за № 581 (докази оригінал повідомлення про вручення знаходиться в матеріалах справи)(а. с. 55) та наступними рекомендованими кореспонденціями, згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України. У попередньому судовому засіданні (05.10.2016 р.) ФОП Кирилюк С.М. надав усні пояснення по суті апеляційної скарги, проти апеляційної скарги позивача заперечив, також категорично заперечував факт підписання ним, особисто, вищезазначеного попереднього договору оренди і угоди про розірвання цієї угоди та свій підпис на вказаних документах, в т.ч. на акті приймання передачі нерухомого військового майна, стверджує, що жодних рахунків на оплату за оренду майна в спірний період не отримував, докази надсилання йому таких рахунків позивачем по-пошті та/або в іншому порядку подані не були, як і не були представлені до суду оригінали попереднього договору оренди, акту приймання-передачі, рахунків на оплату та угоди про розірвання попереднього договору - не подані, не зважаючи на те, що місцевий господарський суд ухвалою від 13 липня 2016 р. у справі № 926/1771/16 витребовував у позивача такі докази (а.с. 43), однак представник позивача, який приймав участь у судовому засіданні суду першої інстанції 26.07.2016 р., Антонеску О.Г. таких доказів не представив, відповідач просив рішення місцевого господарського суду залишити - без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

З огляду на наведене колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також, що сторони своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду скарги за відсутності представників сторін, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 р. апелянту поновлено строк та прийнято апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, № 1972 від 03.08.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/3951/16 від 15.08.2016 р.) до провадження та розгляд справи з підстав зазначених в ухвалах суду від 26.09.2016 р. та від 05.10.2016 р. відкладався, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою кореспонденцією згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України. Однак, уповноважені представники апелянта/позивача та відповідача в судове засідання не прибули.

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість представників сторін бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Стаття 22 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін це право, а не обов`язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез`явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Слід зазначити, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 р. участь повноважних представників сторін судом обов`язковою не визнавалась (а. с. 88-89).

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 р. (п. 4 резолютивної частини ухвали) зобов`язано відповідача (ФОП Кирилюк С.М.) подати: письмовий, документально та нормативно обґрунтований відзив (заперечення) на апеляційну скаргу, однак вимоги ухвали суду відповідачем виконано не було.

Згідно статті 99 ГПК України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення (ухвали) в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до статті 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи № 926/1771/16 та прийшла до висновку, розглядати справу без участі представників сторін, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду слід залишити - без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 26 липня 2016 року у справі № 926/1771/16 (суддя Гончарук О.В.) у задоволенні позову відмовлено (а. с. 45, 46-47).

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду апелянт/позивач (Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці) звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а. с. 56-60), просить рішення Господарського суду Чернівецької області від 26 липня 2016 р. у справі № 926/1771/16 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці задоволити, та стягнути з Фізичної особи-підприємця Кирилюка Сергія Михайловича заборгованість по орендній платі в сумі 2777,00 грн. та судові витрати (пункт 1 та 2 прохальної частини апеляційної скарги).
Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням судом усіх обставин справи, а висновки суду, які викладені у рішенні не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до незаконного та необґрунтованого рішення, відтак вважає, що дане рішення підлягає скасуванню.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що між сторонами у справі було укладено попередній договір оренди № 105/2013-п від 01.10.2013 р. нерухомого військового майна, з метою укладення на протязі одного року основного договору оренди, крім того, апелянт також звертає увагу суду на те, що сторонами також було укладено та підписано акт приймання-передачі орендованого нежитлового приміщення та в подальшому за взаємною згодою сторін попередній договорі було розірвано про що орендоване майно було повернуто за актом приймання-передачі військового майна, відтак на думку апелянта, висновки місцевого господарського суду про те, що попередній договорі оренди між сторонами у справі не укладався суперечить вищенаведеному.

Також апелянт в апеляційній скарзі звертає увагу суду на те, що попередній договір оренди був предметом розгляду в Господарському суді Чернівецької області по справі № 926/1069/14 за позовом Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України до відповідача-1: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці та до відповідача-2: Фізичної особи-підприємця Кирилюка Сергія Михайловича про визнання недійсним попереднього договору оренди № 105/2013-п від 01.10.2013 р. нерухомого військового майна, однак у зв`язку з поданим Квартирно-експлуатаційним відділом міста Чернівці клопотання про припинення провадження у справі у зв`язку з добровільним розірванням попереднього договору, ухвалою місцевого господарського суду від 05.08.2014 р. провадження у справі № 926/1069/14 припинено.

Апелянт також стверджує, що доказом наявності між сторонами орендних правовідносин на підставі попереднього договору є факт часткової оплати відповідачем орендної плати за жовтень 2013 рік січень 2014 рік, однак, таким доказам місцевим судом не взято до уваги.

Крім того, апелянт вважає, що місцевим господарським судом в порушення норм процесуального права не було витребувано у відповідача доказів сплати останнім заборгованості згідно договору оренди, що є також порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів спарив та встановлено колегією суддів, апелянт/позивач: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці (скорочене найменування КЕВ м. Чернівці) є юридичною особою, ідентифікаційний код юридичної особи 08179180, місце знаходження юридичної особи: 58002, м. Чернівці, вул. Українська, 43, що підтверджується довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) № 90/12 (а. с. 21) та Свідоцтвом про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах (а. с. 27).

Відповідач: ОСОБА_1 є Суб`єктом підприємницької діяльності приватним підприємцем, реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів: НОМЕР_1 , місце проживання фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_1 , що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 22) та інформаційною довідкою з Єдиного державного реєстру (а. с. 24-26).

З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2016 р. Квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовними вимогами до Фізичної особи-підприємця Кирилюка Сергія Михайловича стягнення заборгованості по орендній платі нежитлових вбудованих приміщень площею 25,2 кв. м. в буд. № 4 (літ. А) в/м № 101, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, на загальну суму 2777,19 грн. та стягнення судових витрат, які ухвалою суду першої інстанції від 01.07.2016 р. прийнято до розгляду та розгляд справи було призначено на 13.07.2016 р.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що між сторонами у справі було укладено попередній договір оренди № 105/2013-п від 01.10.2013 р. нерухомого військового майна з метою укладення протягом одного року основного договору оренди, однак, відповідач, в супереч п. 3.3.2. попереднього договору, не оплатив коштів за оренду нежитлового приміщення та, станом на час подання позовної заяви до господарського суду, заборгованість відповідача перед позивачем за період: лютий 2014 р.,березень 2014 р., квітень 2014 р., травень 2014 р., червень 2014 р., становить 2777,19 грн.

Враховуючи наявні в матеріалах справи документи, які були подані суду першої інстанції сторонами у справі, встановивши усі фактичні обставини справи, проаналізувавши доводи сторін, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з наступних підстав.

З наявних в матеріалах справи документів, а саме: копії попереднього договору оренди № 105/2013-п від 01 жовтня 2013 року нерухомого військового майна, розташованого в Чернівецькому гарнізоні за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, військове містечко № 101, буд. № 4 (літ. А); копії Акта приймання-передачі нерухомого військового майна нежитлових вбудованих приміщень, площею 25,2 кв. м. в буд. № 4 (літ. А) в/м № 101 м. Чернівці, пл. Театральна, 6, вбачається, що такий договір та акт приймання-передачі підписані начальником Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці (підполковником Червінським А.В.) та, нібито, особисто Фізичною особою-підприємцем Кирилюком Сергієм Михайловичем, оскільки при візуальному огляді вищезазначених документів підпис ФОП Кирилюка С.М. суттєво відрізняється, крім того у попередньому договорі та у акті приймання-передачі відсутні відтиск печаток як позивача, так і відповідача, що ставить під сумнів укладення таких правочинів.

Ухвалою місцевого господарського суду від 13 липня 2016 р. у даній справі (а.с. 43) суд зобов`язував позивача пред`явити суду для огляду оригінали договору оренди № 105/2013-п від 01.10.2013 та акту приймання-передачі від 01.07.2016 р.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, представник позивача зазначених вимог суду не виконав, в матеріалах справи відсутні будь-які поважні обгрунтовані причини невиконання позивачем вимог ухвали суду від 13.07.2016 р., в матеріалах справи такі докази відсутні.

Більше того, в матеріалах справи міститься копія угоди про розірвання попереднього договору оренди №105/2013-п від 01.10.2013 та копія акту приймання-передачі нерухомого військового майна інв. №4 (літ. А) в/м №101 м. Чернівці, пл. Театральна, 6, площею 25,20 кв.м., на яких також відсутні відтиск штампів сторін у справі, а підписи, нібито, ФОП Кирилюка С.М. також візуально суттєво відрізняються, належність цих підписів Субєкту підприємницької діяльності-приватному підприємцю Кирилюк С.М. останній категорично заперечує.

Слід також зазначити, що ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції сторонами, зокрема, апелянтом/позивачем відповідного клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, ні в усній, ні у письмовій формі заявлено не було, такі клопотання сторонами, в т.ч. позивачем у даній справі, не заявлялися, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Не було заявлено такого клопотання апелянтом перед судом апеляційної інстанції.

Суб`єкт-підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1 категорично заперечує факт підписання ним вищезазначеного попереднього договору оренди та свій підпис на ньому та на акті приймання передачі нерухомого військового майна.

Разом з тим, позивачем відповідно до ст. 4-3, 32, 33, 34 ГПК України, суду першої інстанції, як і суду апеляційної інстанції, позивачем/апелянтом, не надано належних та допустимих доказів надсилання відповідачу та/або вручення під розписку (наручно) рахунків (а.с. 29-34) на оплату за оренду приміщення та земельного податку за спірний період, на які покликається апелянт, як на одну із підстав свої вимог.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикцію та практику Європейського суду з прав людини, Суд відзначає важливість того, щоб органи влади наводили деталізовані та переконливі підстави своєї відмови приймати доказ, запропонований заявником, особливо коли такий доказ має істотну важливість для результатів провадження (рішення Суду у справі Мала проти України, по.4436/07, від 03.07.2014). Суд повторює, що хоча ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд, у ній не викладено правил прийняття доказів чи способів їх оцінювання, що належить до сфери регулювання національного законодавства та національних судів. Так само національні органи влади, і, зокрема, суди в першу чергу повноважні тлумачити національне законодавство, і Суд не намагатиметься змінити їх тлумачення своїм, якщо у справі не спостерігається свавільне тлумачення. Проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає спосіб, у який було отримано та представлено докази. Завдання Суду установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Суд зазначає, що хоча, оцінюючи узгодження процедури прийняття доказів з принципом рівності сторін як складової ширшої концепції справедливості судочинства, він не має вирішувати, чи була обгрунтованою відмова суду прийняти подані заявником докази, велике значення надається зовнішнім ознакам суду та зростаючої чутливості громадськості до справедливого здійснення правосуддя (рішення Суду у справі Олюджіч проти Хорватії, по. 22330/05, від 05.02.2009).

Згідно з частиною другою статті 4-3 та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України).

Місцевий господарський суд ухвалою від 13 липня 2016 р. у даній справі (а.с. 43) зобов`язував позивача пред`явити суду для огляду оригінали договору оренди № 105/2013-п від 01.10.2013 та акту приймання-передачі від 01.07.2016 р., які мають істотну важливість для результатів провадження. Однак, як вбачається з матеріалів справи, представник позивача зазначених вимог суду не виконав, доказів, які вимагалися місцевим судом зазначеною ухвалою та, які мають істотне значення для вирішення даного спору не представив, відтак суд правомірно здійснював розгляд даної справи виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з`ясування місцевим господарським судом обставин справи (п. 2.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

З огляду на все вищенаведене в сукупності, судом першої інстанції правомірно встановлено, що між сторонами у справі договір оренди майна за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, площею 25,2 кв.м., не укладався, відтак, відсутні правові підстави для стягнення заборгованості з орендної плати про що просить позивач у своїй позовній заяві.

Також колегія судді вважає за необхідне зазначити, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 року № 2269-XII, в редакції Закону України від 15.01.2009 року № 879-VI, відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв`язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» від 21.09.1999 року № 1076-XIV військові частини можуть передавати без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності закріплене за ними рухоме та нерухоме військове майно в оренду юридичним і фізичним особам. Порядок надання дозволу військовим частинам на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду встановлюється Кабінетом Міністрів України (Постанова Кабінету Міністрів України від 11.05.2000 року № 778).

Як вбачається з матеріалів справи укладений між сторонами у справі 01.10.2013 року попередній договір оренди № 105/2013-п не містить посилання на надання дозволу укладати такий договір.

Щодо тверджень апелянта/позивача в апеляційній скарзі, що в матеріалах справи є доказ часткової оплати відповідачем орендної плати за жовтень 2013 року січень 2014 року, та, що місцевим господарським судом в порушення норм процесуального права не було витребувано у відповідача доказів сплати останнім заборгованості згідно договору оренди, що є також порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає такими що не заслуговують на увагу суду, виходячи з наступного.

Наявна в матеріалах справи банківська виписка (а. с. 35) була належним чином оцінена місцевим господарським судом та надано їй правову оцінку, оскільки зазначена виписка від 26.02.2014 р., на яку покликається апелянт, містить лише зазначення: /приведено дослівно/«- Оренда приміщення; прийн. від ОСОБА_1 , скекї: 0000)», однак, не містить будь-яких даних за який період ФОП Кирилюком С.М. здійснено плату за оренду приміщення, на підставі якого правочину та/або рахунку та, за яке приміщення. Більше того, наявна в матеріалах справи банківська виписка є не чіткою, позивачем суду першої інстанції не подано оригіналів ні банківської виписки, ні попереднього договору оренди, ні акту приймання-передачі, ні угоди про розірвання попереднього договору оренди, ні акту приймання-передачі. Не долучив таких доказів апелянт і до апеляційної скарги.

Також варто зазначити, що матеріали справи не містять доказів надсилання позивачем на адресу відповідача рахунків (а.с. 29-34) щодо оплати оренди нежитлового приміщення та на відшкодування земельного податку, такі докази в матеріалах спарив відсутні.

Крім того, частиною 1 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Частина 1 коментованої статті встановлює принцип змагальності. Принцип змагальності є визначальним принципом судового процесу взагалі та господарського зокрема. Відповідно до ст. 129 Конституції України змагальність віднесено до основних засад судочинства.

Змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватися на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи обстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом процесуальні дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

Принцип змагальності означає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень, а також звільнення суду від обов`язку збирання доказів.

Принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав, тобто зумовлює мотивацію поведінки сторін під час розгляду справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, активно впливають на судову діяльність, оскільки їхні розпорядчі волевиявлення можуть бути обов`язковими для суду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Згідно п. 4 частини третьої статті 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші твердження апелянта/позивача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України). Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, дослідивши всі обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта/позивача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Чернівецької області від 26.07.2016 р. у справі № 926/1771/16 - без змін.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 26 липня 2016 року у справі № 926/1771/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Чернівецької області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Малех І.Б.

19.10.2016 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 21.10.2016 р.