ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року Справа № 903/1306/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б., Алєєвої І.В.. Рогач Л.І.

за участю представників сторін: позивача: не з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлено належно) відповідача: не з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлено належно)
розглянувши матеріали касаційної скаргиФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постанову від 03.08.2016 Рівненського апеляційного господарського суду

у справі№ 903/1306/14 господарського суду Волинської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_6
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
про стягнення 9767, 11 грн.
В С Т А Н О В И В :

У грудні 2014 р. ФОП ОСОБА_6 звернулася до господарського суду Волинської області з позовом до ФОП ОСОБА_4 про стягнення 8146 грн. заборгованості з орендної плати, 919,30 грн. інфляційних втрат та 112,43 грн. - 3% річних на підставі статей 526, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов договору оренди торгового місця НОМЕР_1 від 01.03.2014 р., укладеного між сторонами у справі, відповідачем не сплачено у повному обсязі орендну плату, що на думку позивача, є підставою для стягнення з відповідача заявлених сум боргу, інфляційних втрат та 3% річних.

11.03.2015 р. позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з відповідача 8146 грн. боргу, 1508,68 грн. інфляційних втрат та 112,43 грн. - 3% річних.

Відповідач у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях посилався на необґрунтованість вимог позову, зазначаючи про те, що договірні зобов'язання сторін припинилися з 01.10.2014 р. та у відповідача відсутня заборгованості за спірним договором.

Рішенням господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. (суддя Костюк С.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 8146 грн. заборгованості, 1319,13 грн. інфляційних втрат, 112,43 грн. - 3 % річних. В решті позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем умов спірного договору оренди торгового місця в частині своєчасного та повного внесення ним орендної плати.

Водночас суд, перевіривши розрахунок суми позову, дійшов висновку про помилковість нарахування позивачем 189,55 грн. інфляційних втрат у зв'язку з чим відмовив у стягненні вказаної суми.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 р. (судді: Петухов М.Г., Гулова А.Г., Саврій В.А.) рішення господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. було скасовано. Прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

Апеляційний господарський суд дійшов висновку про недоведеність наявності у відповідача заборгованості за спірним договором.

Не погодившись з вказаною постановою ФОП ОСОБА_6 звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, за результатами розгляду якої постановою Вищого господарського суду України від 30.06.2015 р. постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.04.2015 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позивач 05.10.2015 р. у клопотанні наданому до суду під час нового розгляду справи вважав за доцільне провести у справі експертизу та зазначав питання, які необхідно поставити перед експертом.

Разом з тим, 05.10.2015 р. відповідач також подав до суду апеляційної інстанції клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи і пропонував питання які слід поставити перед експертом.

Ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 р. (судді: Сініцина Л.М., Бучинська Г.Б., Розізнана І.В.) призначено у справі судову експертизу, проведення якої доручено Науково-дослідному експертно-криміналістичному центру УМВС України у Волинській області та зупинено провадження у справі до закінчення проведення судової експертизи та отримання висновку судового експерта. На вирішення судового експерта поставлено такі питання:

1. Чи виконано підпис від імені особи ОСОБА_7 в квитанціях до прибуткового касового ордеру №295 від 30.03.2014 р., №388 від 13.04.2014 р., №329 від 06.04.2014 р., №1655 від 14.09.2014 р., №1817 від 28.09.2014 р., №1691 від 17.09.2014 р. в графах "головний бухгалтер" та "касир" ОСОБА_7 чи іншою особою?

2. Чи нанесено відтиск печатки на квитанціях до прибуткового касового ордера №295 від 30.03.2014 р. та №1691 від 17.09.2014 р. печатками, експериментальні зразки відтисків яких надані для порівняльного дослідження?

3. Яким способом нанесений відтиск печатки на квитанціях №295 від 30.03.2014 р. та №1691 від 17.09.2014 р.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.07.2016 р. (судді: Сініціна Л.М., Гудак А.В., Олексюк Г.Є) поновлено провадження у справі.

За результатами нового розгляду справи Рівненський апеляційний господарський суд постановою від 03.08.2016 р. (судді: Сініціна Л.М., Василишин А.Р., Філіпова Т.Л.) рішення господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. залишив без змін, а апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4 - без задоволення.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Апеляційний господарський суд дійшов висновку про порушення відповідачем умов спірного договору щодо своєчасного і повного внесення орендної плати за оренду торгових місць та доведеність наявності заборгованості у відповідача у заявленій до стягнення сумі, тобто у розмірі 8146 грн. У зв'язку з простроченням платежів суд апеляційної інстанції також визнав обґрунтованим стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 1319,13 грн. і 112,43 грн. - 3% річних.

ФОП ОСОБА_4 подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. і постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 03.08.2016 р. та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 204, 237, 238, 239, 244, 248 Цивільного кодексу України, статей 44, 46, 128 Господарського кодексу України, статей 32, 33, 34, 42 Господарського процесуального кодексу України, статті 9 закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Скаржник наголошує на відсутності у нього заборгованості за спірним договором, а відтак і відсутності підстав для стягнення спірних сум.

Скаржник вважає, що господарські суди невірно оцінили докази у справі, зокрема, прибуткові касові ордери і квитанції до них, та неправильно встановив обставини справи.

Позивач правом на надання відзиву на касаційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в оскаржуваній постанові колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 04.01.2014 р. ПАТ "Шацьке ремонтно-транспортне підприємство" (орендар) та ФОП ОСОБА_6 (суборендар) уклали договір суборенди земельної ділянки, відповідно до пункту 1.1 якого орендар на підставі рішення Шацької селищної ради від 30.01.2014 р. №32/8 та договору оренди землі від 12.12.2011 р. надає, а суборендар приймає у строкове оплатне користування земельну ділянку для розміщення торгово-розважального комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

За актом приймання-передачі об'єкта оренди від 04.02.2014 р. земельну ділянку було передано у строкове платне користування.

Господарські суди також встановили, що 04.02.2014 р. між ПАТ "Шацьке РТП" (орендодавець) і ФОП ОСОБА_6 (орендар) був укладений договір оренди (з урахуванням додатку №1 до договору), за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування майно (благоустрій території Шацького ринку балансовою вартістю 508161,26 грн. та огородження балансовою вартістю 157015,51 грн.).

В подальшому, вказані договори припинили свою дію у зв'язку з укладенням їх сторонами відповідних угод про розірвання договорів.

В процесі розгляду спору господарським судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01.03.2014 р. ФОП ОСОБА_6 (ринок) та ФОП ОСОБА_4 (продавець) уклали договір оренди торгового місця НОМЕР_1.

Згідно з пунктом 1.1 цього договору ринок надає продавцю в оренду торгівельне місце, а продавець зобов'язується використовувати його відповідно до умов цього договору, правил торгівлі на ринку, вимог чинного законодавства та сплачувати ринку плату, передбачену цим договором.

Ринок надає послуги та створює для продавця належні умови у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що склалися залежно від попиту і пропозицій, відповідно до чинного законодавства України, правил торгівлі на ринках та умов даного договору (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пункту 1.3 договору продавцю було передано в оренду вісім торгових місць: НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4.

Отже, всього за договором надається в оренду 8 торгових місць (пункт 1.4 договору).

Пунктом 1.5 договору сторони погодили, що вартість за один календарний місяць становить 3276 грн. без ПДВ.

Згідно з пунктом 3.1 договору продавець зобов'язаний сплачувати плату за оренду в розмірі та в строки передбачені цим договором.

Відповідно до пункту 4.3 договору загальна оплата за даним договором за оренду торгових місць сплачується в касу ринку або на розрахунковий рахунок ринку до 5 числа поточного місяця.

Пунктами 9.1, 9.2 договору передбачено, що даний договір укладений на термін до 31.12.2014 р. і набирає чинності з дня його підписання; цей договір є одночасно актом приймання-передачі торгового місця, визначеного пунктом 1.3 договору.

У пункті 9.5 договору сторони передбачили випадки дострокового припинення договору, зокрема, в разі несплати продавцем плати за оренду торгових місць, передбаченої договором.

Дострокове припинення договору відбувається автоматично, через 10 календарних днів після відправлення письмового повідомлення стороні договору (пункт 9.6 договору).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 31.10.2014 р. позивач направила відповідачеві повідомлення (попередження), в якому просила забезпечити повний розрахунок за договором в сумі 8784 грн. та зазначила про припинення дії спірного договору оренди торгового місця з 01.11.2014 р.

Вказаний лист був отриманий відповідачем, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №358, проте залишений останнім без задоволення.

В процесі розгляду спору господарськими судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач орендував торгові місця з березня по жовтень 2014 року, проте в порушення умов договору орендну плату у повному обсязі та у визначені договором строки не вносив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційним господарським судом (ухвала суду від 05.10.2015 р.) для з'ясування питань, окрім іншого, щодо встановлення особи, котра підписала квитанції до прибуткового касового ордеру, справжності відтиску печатки позивача на них, у цій справі призначалася судова почеркознавча експертиза, а за результатами дослідження експертом був складений висновок експерта №1060 від 24.06.2016 р.

Суд апеляційної інстанції, надавши оцінку зібраним у справі доказам, та, окрім іншого, вказаному висновку експерта, встановив, що заборгованість відповідача за спірним договором оренди, з врахуванням здійснених ним оплат на загальну суму 18062 грн. (що підтверджується прибутковими касовими ордерами та квитанціями до них а.с.68-80, т.І, а.с.26-49, т.ІІ) становить 8146 грн.

При цьому, судом апеляційної інстанції були відхилені, зокрема, копії квитанцій до прибуткового касового ордеру №295 від 30.03.2014 р. на суму 4000 грн. та №1691 від 17.09.2014 р. на суму 800 грн., №149 від 26.02.2014 р. на суму 500 грн., квитанції № 1817 від 28.09.2014 р. на суму 1000 грн. (котрі, як стверджує відповідач, свідчать про внесення ним орендної плати за договором), як такі, що не мають доказової сили у розумінні статей 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з касовою книгою позивача за 30.03.2014 р. за прибутковим касовим ордером №295 прийнято 728 грн. від ОСОБА_8 (а.с.193, т.ІІ), а за 17.09.2014 р. за прибутковим касовим ордером №691 прийнято 817 грн. від ОСОБА_9 (а.с.197, т.ІІ).

Квитанція №149 від 26.02.2014 р. на суму 500 грн. також не була прийнята судом, як доказ оплати коштів, оскільки договірні відносини між сторонами виникли лише з 01.03.2014 р. та договором оренди торгового місця НОМЕР_1 від 01.03.2014 р. сплата авансових платежів не передбачена.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що копія квитанції №1817 від 28.09.2014 р. на суму 1000 грн., надана відповідачем, як доказ сплати орендних платежів не скріплена печаткою позивача, оригіналу даної квитанції відповідач суду не надав, а згідно касової книги ФОП ОСОБА_6 за 28.09.2014 р. за квитанцією під №1817 отримано кошти в сумі 300 грн. від ОСОБА_10 (а.с.198, т.ІІ).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, предметом даного позову є вимога ФОП ОСОБА_6 про стягнення з ФОП ОСОБА_4 8146 грн. заборгованості з орендної плати, 919,30 грн. інфляційних втрат, 112,43 грн. - 3% річних на підставі статей 526, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (стаття 762 названого Кодексу).

Згідно з приписами частин 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За приписами статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовані загальні умови виконання зобов'язання, за приписами якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні вимоги до виконання господарських зобов'язань закріпленні і в статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши обставини і зібрані у справі докази, надавши оцінку умовам спірного договору та перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум, господарські суди установили, що відповідач упродовж березня-жовтня 2014 року орендував вісім торгівельних місць за спірним договором оренди укладеним з позивачем, проте, орендні платежі за договором сплачував невчасно та не у повному обсязі, допустивши порушення умов спірного договору.

Суди установили, що заборгованість відповідача, з урахуванням здійснених ним проплат, становить 8146 грн., тобто суму боргу заявлену до стягнення.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи те, що суди встановили порушення відповідачем умов спірного договору оренди щодо своєчасного та повного внесення орендної плати, вимоги позивача про стягнення боргу, інфляційних втрат, 3% річних (з урахуванням здійсненого судами перерахунку) вірно задоволені судами.

Зважаючи на викладене, приписи наведеного законодавства та встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини справи, судова колегія вважає прийняті у справі рішення та постанову такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки твердження скаржника ґрунтуються на переоцінці встановленого у цій справі господарськими судами та стосуються перевірки вже здійсненого судами перерахунку спірних сум.

Інші доводи заявника, колегія вважає також непереконливими та такими, що не відповідають приписам чинного законодавства, вони спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 03.08.2016 р. у справі № 903/1306/14 та рішення господарського суду Волинської області від 11.03.2015 р. залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач