донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

26.10.2016 справа №908/651/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників:
від позивача: ОСОБА_5 за довіреністю
від відповідача:ОСОБА_6 за довіренісю
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуКонцерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від07.09.2016р.
по справі№908/651/16 (суддя Серкіз В.Г.)
за позовом:Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м. Київ
до відповідача:Концерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя
простягнення 82 142 376,98грн.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Концерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя інфляційних витрат, що складає 78 677 771,33грн. та 3% річних у розмірі 3 464 605,65грн. за період з 28.02.2015р. по 11.11.2015р. згідно договору купівлі-продажу природного газу №13/3782-БО-13 від 18.03.2013р.

В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач посилався на рішення господарського суду Запорізької області від 18.06.2015р. у справі №908/2373/15-г, яке частково скасовано постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.09.2015р. (яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.12.2015р.), яким вже було стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 164 018 297грн.64коп. основного боргу, 47 797 205грн.27коп. інфляційних втрат, 8 555 322грн.97коп. 3 % річних, 9 104 380грн.03коп. пені за період прострочення виконання зобовязань з 14.02.2013р. по 27.02.2015р. та 73 080грн.00коп. судового збору. Відстрочено виконання рішення суду на 3 (три) місяці. В частині стягнення пені в сумі 8 000 000 (вісім мільйонів) грн. 00 коп. - відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Запорізької області від 07.09.2016р. у справі №908/651/16 позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 78 677 771грн. 33 коп. інфляційних втрат, 3 464 605грн.65коп. 3 % річних за період з 28.02.2015р. по 11.11.2015р. та 206 700грн.00коп. судового збору.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Запорізької області від 07.09.2016р. у справі №908/651/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу в повному обсязі.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає неповне зясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, порушення та невірне застосування норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що встановлення Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) нормативів відрахування коштів з рахунків зі спеціальним режимом використання на рахунки позивача виключає можливість відповідача користуватись коштами належними до сплати позивачу, що в свою чергу виключає законність підстав застосування наслідків невиконання грошових зобовязань у вигляді нарахування 3% річних та інфляційних витрат, які нараховуються саме за невиконання грошового зобовязання згідно ст. 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, скаржник зауважує, що оскільки він постійно здійснював оплату отриманого газу, за запровадженим Кабінетом Міністрів України механізмом розподілу грошових коштів з використання рахунків зі спеціальним режимом використання, тобто добросовісно вживав всіх можливих заходів для виконання свого зобовязання, тому в його діях відсутня вина, як необхідна умова для покладення на нього відповідальності за порушення такого зобовязання.

Також відповідач вважає, що позивачем неправомірно заявлені до стягнення інфляційні витрати та 3% річних за період надання судовим рішенням відповідачу відстрочки його виконання на вересень, жовтень, листопад 2015р., а саме: інфляційні витрати за вересень 2015р., 3% річних за вересень, жовтень та листопад 2015р.

В ході розгляду справи надав заяву про надання відстрочки виконання рішення суду на 3 місяця.

Представник відповідача у судове засідання прибув, підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та надав заяву про надання відстрочки виконання судового рішення.

Представник відповідача у судове засідання прибув, заперечував проти доводів апеляційної скарги та надав письмові заперечення.

Судове засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги встановленого ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

З матеріалів справи вбачається, що між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець) та Концерном «Міські теплові мережі» (Покупець) укладений договір купівлі-продажу природного газу № 13/3782-БО-13 від 18.03.2013р. (далі Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого, Продавець зобовязався передати у власність Покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору.

Згідно п. 1.2 Договору, газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами, (далі споживачам Покупця)

В пункті 2.1 Договору, Сторони передбачили, що Продавець передає Покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 77 020 тис. куб. м. в тому числі по місяцях та кварталах 2013 року (тис. куб. м.).

При цьому, в п. 2.1.1 Договору Сторони передбачили, що обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку.

Пунктом 11.1 Договору визначено, що він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між Сторонами з 01 січня 2013 року і діє в частині поставки газу до 31 грудня 2013 року, а в частині розрахунків до їх повного здійснення.

Додатковою угодою №1 від 19.07.2013р. пункти 5.2. та 5.5. статті 5 «Ціна газу» викладені у новій редакції.

Додатковою угодою №2 від 19.11.2013р. пункт 4.1. статті 4 «Порядок обліку газу» викладено у новій редакції.

Договір та додаткові угоди до нього підписані сторонами та скріплені печатками підприємств.

Оцінивши зміст спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що останній за правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України та глав 19, 20 Господарського кодексу України.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зазначена норма Цивільного кодексу України кореспондується з положеннями статті 265 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати свій обовязок та зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Позивач (Продавець) належним чином виконав умови Договору та поставив протягом січня-грудня 2013 року природний газ на загальну суму 254 718 297,64 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу спожитий у: січні 2013р. від 26.09.2013р.; лютому 2013р. від 26.09.2013р.; березні 2013р. від 26.09.2013р.; квітні 2013р. від 26.09.2013р.; травні 2013р. від 26.09.2013р.; червні 2013р. від 26.09.2013р.; липні 2013р. від 26.09.2013р.; серпні 2013р.від 31.08.2013р.; вересні 2013р. від 30.09.2013р.; жовтні 2013р. від 31.10.2013р.; грудні 2013р. від 31.12.2013р., які підписано обома сторонами без зауважень.

Відповідно до умов п. 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Однак повного розрахунку за поставлений природний газ відповідач не здійснив.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 18.06.2015р. та постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.09.2015р. у справі № 908/2373/15-г з Концерну «Міські теплові мережі» стягнуто суму основного боргу та суми нарахованих штрафних санкцій за період прострочення виконання зобовязань з 14.02.2013р. по 27.02.2015р. за поставлений природний газ у січні-грудні 2013 році за даним договором. Кінцевою датою нарахування відповідальності є 27.02.2015р.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Господарським судом та апеляційним господарським судом у зазначеній справі встановлено про прострочку виконання грошового зобовязання. При цьому, суди не визначили, що ця прострочка виникла не з вини відповідача.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду даної справи є стягнення з відповідача суми 3% річних у сумі 3 464 605,65грн. за період з 28.02.2015р. по 11.11.2015р. та інфляційних витрат у розмірі 78 677 771,33грн. за поставлений природний газ у січні-грудні 2013р.

Щодо доводу апелянта про те, що встановлення НКРЕКП нормативів відрахування коштів з рахунків зі спеціальним режимом використання на рахунки позивача виключає законність підстав застосування наслідків невиконання грошових зобовязань у вигляді нарахування 3% річних та інфляційних витрат, які нараховуються саме за невиконання грошового зобовязання згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 р. № 217 затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обовязки.

Водночас, згідно з п. 1.10. постанови Пленуму за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України). Згідно з позиції Верховного суду України, висловленої в постановах від 08.11.2010р. №3-12гс10 та від 15.11.2010р. №3-11гс10 правові наслідки прострочення виконання грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних від простроченої суми не є штрафними санкціями.

Крім того, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних є особливою мірою відповідальністю боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, як визначено в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014р. №6-113цс14.

Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобовязання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності. Тому, посилання відповідача на неможливість виконання грошового зобовязання та відсутність вини як підстави для звільнення від відповідальності, що передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України є безпідставним.

Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобовязань, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, як визначено в постанові Верховного Суду України від 15.06.2016р. №3-610гс16.

Крім того, спірна заборгованість виникла у 2013 році, тобто до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014р., а відповідач, в свою чергу, укладаючи договір від 18.03.2013р. №13/3782-БО-13 з позивачем щодо купівлі-продажу природного газу, погодився з умовами щодо понесення ним відповідальності внаслідок невиконання умов договору.

Водночас, як зазначено вище, судами у справі №908/2373/15-г не визначено про наявність обставин, які унеможливлюють здійснення оплати, як обовязку за договором.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до абзац. 2, 3 п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013р. № 14 саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду відносно того, що зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Водночас, Верховним Судом України у постанові від 17.02.2016р. у справі №3-1276гс15 визначено, що невиконання грошового зобов'язання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, за період такого розстрочення або відстрочення

Зазначена правова позиція саме так визначена і у Висновках Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України за І півріччя 2016р.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відтак, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Запорізької області від 18.06.2015р. у справі №908/2373/15-г набуло законної сили 09.09.2015р. з прийняттям Донецьким апеляційним господарським судом постанови у зазначеній справі.

Таким чином, оскільки рішенням господарського суду Запорізької області від 18.06.2015р. та постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.09.2015р. не визначено датами надану відстрочку виконання такого рішення, а визначено лише період надання відстрочки, тому колегія суддів вважає, що Концерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя надана відстрочка виконання рішення господарського суду Запорізької області на 3 місяці з 09.09.2015р. по 09.12.2015р.

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що підстави для стягнення з Концерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м. Київ 3 % річних та інфляційних витрат за період надання відстрочення виконання рішення відсутні.

За таких обставин, нарахування 3% річних та інфляційних витрат є можливим за період з 28.02.2015р. (з наступного дня від кінцевої дати нарахування сум штрафних санкцій у справі №908/2373/15-г) до дати з якої відстрочено виконання судового рішення - 08.09.2015р.

У звязку з вищевикладеним та здійснивши повний розрахунок 3% річних колегія суддів дійшла висновку щодо задоволення даної вимоги в сумі 2 601 824,51грн. за період з 28.02.2015р. по 08.09.2015р., враховуючи що у період такого нарахування не включається час надання відстрочки виконання рішення.

Зокрема, за зобовязаннями лютого 2013р. на суму боргу 5 979 141,54грн. 3% річних складають - 94 847,20грн.;

- за зобовязаннями березня 2013р. на суму боргу 43 091 460,64грн. 683 560,43грн.;

- за зобовязаннями квітня 2013р. на суму боргу 11 028 031,10грн. 174 937,81грн.;

- за зобовязаннями травня 2013р. на суму боргу 1 532 424,51грн. 24 308,87грн.;

- за зобовязаннями червня 2013р. на суму боргу 1 266 556,38грн. 20 091,40грн.;

- за зобовязаннями липня 2013р. на суму боргу 790 017,42грн. 12 532,06грн.;

- за зобовязаннями серпня 2013р. на суму боргу 1 088 327,33грн. 17 264,15грн.;

- за зобовязаннями вересня 2013р. на суму боргу 1 514 666,56грн. 24 027,18грн.;

- за зобовязаннями жовтня 2013р. на суму боргу 19 666 414,82грн. 311 968,61грн.;

- за зобовязаннями листопада 2013р. на суму боргу 29 027 982,68грн. 460 471,29грн.

- за зобовязаннями грудня 2013р. на суму боргу 49 033 274,66грн. 777 815,51грн.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат за період з лютого по серпень 2015р. колегія суддів зазначає наступне. Згідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи вищевикладене та здійснивши повний розрахунок інфляційних витрат колегія суддів дійшла висновку щодо задоволення даної вимоги частково, а саме в сумі 55 816 662,13грн. за період з лютого по серпень 2015р. за поставлений природний газ у січні-грудні 2013р., враховуючи що у період такого нарахування не включається час надання відстрочки виконання рішення, найменше його визначення складає місяць та враховуючи дійсну щомісячну суму боргу без будь-яких додаткових нарахувань.

Зокрема, за зобовязаннями лютого 2013р. на суму боргу 5 979 141,54грн. інфляційні витрати складають 2 034 746,90грн.;

- за зобовязаннями березня 2013р. на суму боргу 43 091 460,64грн. 14 664 348,64грн.;

- за зобовязаннями квітня 2013р. на суму боргу 11 028 031,10грн. 3 752 922,05грн.;

- за зобовязаннями травня 2013р. на суму боргу 1 532 424,51грн. 521 495,60грн.;

- за зобовязаннями червня 2013р. на суму боргу 1 266 556,38грн. 431 018,68грн.;

- за зобовязаннями липня 2013р. на суму боргу 790 017,42грн. 268 848,88грн.;

- за зобовязаннями серпня 2013р. на суму боргу 1 088 327,33грн. 370 365,99грн.;

- за зобовязаннями вересня 2013р. на суму боргу 1 514 666,56грн. 515 452,44грн.;

- за зобовязаннями жовтня 2013р. на суму боргу 19 666 414,82грн. 6 692 629,10грн.;

- за зобовязаннями листопада 2013р. на суму боргу 29 027 982,68грн. 9 878 441,15грн.;

- за зобовязаннями грудня 2013р. на суму боргу 49 033 274,66грн. 16 686 392,70грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 07.09.2016р. по справі №908/651/16 підлягає зміні в частині сум нарахування 3% річних та інфляційних витрат, а апеляційна скарга Концерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя частковому задоволенню.

Заява Концерну «Міські теплові мережі» про надання відстрочки виконання рішення суду на три календарні місяці до 01.02.2017р. обґрунтована частковою сплатою суми заборгованості, неможливістю одночасної сплати всієї суми, відсутністю коштів на рахунках, а також ймовірною можливістю врегулювання спірних відносин на законодавчому рівні.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Надання заявникові відстрочки виконання рішення є правом господарського суду, при цьому, закон не обмежує це право точним переліком господарських спорів або обставин, за яких суд має право надання відстрочки, проте визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення.

Питання задоволення заяви сторони у справі про відстрочку виконання рішення суду вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з особливого характеру обставин справи, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Як випливає з п. 7.1.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) тяжке захворювання її самої або членів її сімї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Дослідивши додані до заяви документи, колегія суддів зазначає, що довод відповідача про відсутність коштів на рахунках не є виключною обставиною.

Крім того, відповідачем не надано доказів того, що зі спливом 3-х місячного строку у останнього виникне фінансова можливість для погашення суми заборгованості, а доводи заяви ґрунтуються в тому числі, на припущеннях відповідача щодо можливості врегулювання відносин на законодавчому рівні саме в цей період часу.

Таким чином, колегія суддів, заслухавши доводи представників сторін, оцінивши їх матеріальний стан та надані докази по справі, дійшла висновку, що заява Концерну «Міські теплові мережі» про надання відстрочки виконання рішення суду на три календарні місяці до 01.02.2017р. задоволенню не підлягає.

За приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 07.09.2016р. по справі №908/651/16 підлягає зміні в частині нарахування 3% річних та інфляційних витрат, а апеляційна скарга Концерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя частковому задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 07.09.2016р. по справі №908/651/16 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 07.09.2016р. по справі №908/651/16 змінити, виклавши пункт 2 резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» (69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) 2 601 824,51грн. 3% річних, 55 816 662,13грн. інфляційних витрат та 147 002,09грн. судового збору за подання позову.».

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137, ) 65 667,70грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: О.В. Стойка

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.:

1прим.-Позивачу;

1прим.-Відповідачу;

1прим.-У справу;

1прим.-ДАГС;

1прим.-ГСЗО.