КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2016 р. Справа№ 910/10836/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Яценко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мединський і К"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 09.08.2016

у справі №910/10836/16 (суддя - Комарова О.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мединський і К"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіріус Інвест"

про стягнення заборгованості, 3 % річних та інфляційних втрат у сумі

10 733,90 грн,

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Діхтяр Р.В. - представник (довіреність №37 від 18.10.2016),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус Інвест» про стягнення 10 733,90 грн, з яких 5 897,40 грн основного боргу, 295,67 грн 3% річних та 5 540,83 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2016 у справі №910/10836/16 Товариству з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2016 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2016 розгляд даної справи призначено у складі суддів: головуючий суддя Рябуха В.І., судді Ропій Л.М., Калатай Н.Ф.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2016 у зв'язку зі звільненням судді Рябухи В.І. згідно поданої заяви про відставку та у відповідності до п.п. 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/10836/16, на підставі якого вказана справа передана для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги чи її повернення колегії суддів у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Дикунська С.Я., Жук Г.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження визначеною колегією суддів та призначено до розгляду в судовому засіданні на 19.10.2016.

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Скаржник свого уповноваженого представника у судове засідання не направив, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду (вх.№0911/20739/16 від 18.10.2016) подав клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі його представника.

Вислухавши думку представника відповідача щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі представника позивача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та за відсутності позивача.

19.10.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як стверджує позивач, 14.07.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіріус Інвест» було укладено договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні № 0183/14.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що майно, товар та документація Товариства з обмеженою відповідальністю «Мединський і К», які знаходилися за місцезнаходженням позивача: Донецька область, м. Єнакієве, пр. Гірників, буд. 42, 09.09.2014 були захоплені незаконними військовими угрупуваннями, внаслідок чого частина юридичної документації була втрачена, в тому числі, договір 14.07.2014 №0183/14. Дані обставини, за твердженням позивача, беззаперечно підтверджуються актом ТОВ «Мединський і К» від 12.09.2014 №12/14 «Службового розслідування фактів незаконного проникнення на територію підприємства, блокування робот та привласнення майна підприємства».

На виконання вказаного договору, як зазначає позивач, ним було надано відповідачеві послуги по перевезенню вантажів на суму 4 921,20 грн та поставлено товар на суму 976,20 грн, що підтверджується підписаними зі сторони ТОВ «Мединський і К» копіями акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 02.09.2014 №ГОМК0006532 та видаткової накладної від 04.09.2014 №ГОМК0006561, доданими позивачем до матеріалів справи.

Крім того, на думку позивача, факт прийняття відповідачем послуг та товару на загальну суму 5 897,40 грн підтверджується підписаним сторонами актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.07.2014 по 25.09.2014, з огляду на те, що послуги по реалізації товарів і послуг, надані на підставі акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 та видаткової накладної №ГОМК0006561 від 04.09.2014 включені до вказаного акту звірки, підписаного обома сторонами без заперечень та скріпленого печатками підприємств.

Місцевим судом встановлено, що акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014, видаткова накладна №ГОМК0006561 від 04.09.2014 та рахунки на оплату №ГОМК0006561 від 04.09.2014, №ГОМК0006532 від 02.09.2014 були направлені відповідачеві для підписання та оплати разом з претензією від 03.03.2016, що підтверджується фіскальним чеком №5248 від 03.03.2016 та описом вкладення у цінний лист від 03.03.2016.

Проте відповідач акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 та видаткову накладну №ГОМК0006561 від 04.09.2014 не підписав, кошти за надані послуги та товар не сплатив, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказував, що між сторонами у справі укладався лише один договір від 14.07.2014 №14/07 на виконання комплексу робіт по подрібненню та просіюванню корисних копалин, що підтверджується рішенням Господарського суду Донецької області від 22.12.2015 у справі №905/3077/15, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 02.03.2016, будь-яких інших договорів між сторонами не укладалось.

Крім того, відповідач зазначив, що акт звірки взаємних розрахунків, в розумінні статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не є документом, який підтверджує зобов'язання за господарським договором, оскільки не відповідає вимогам, що ставляться до первинних документів.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Положеннями частини 1 статті 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (частина 3 статті 909 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 920 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Позивач зазначав, що в рамках виконання умов договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні від 14.07.2014 №0183/14 було здійснено постачання товару.

Вказані відносини за своєю правовою природою мають ознаки договору поставки.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 2, 3 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частини 1, 3 статті 692 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним є документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За змістом частин 1-2 статті 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до пункту 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

В пункті 2.2. вказаного Положення визначено, що первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Відповідно до пункту 1. Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 17.07.2012 №01-06/928/2012, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

У свою чергу, відповідно до пунктів 7.1.-7.2. Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 №879, інвентаризація дебіторської та кредиторської заборгованостей полягає у звірці документів і записів у реєстрах обліку і перевірці обґрунтованості сум, відображених на відповідних рахунках, та оформлюється актом інвентаризації. При інвентаризації усім дебіторам підприємства-кредитори повинні передати виписки з аналітичних рахунків про їх заборгованість, які пред'являються інвентаризаційній комісії (робочій інвентаризаційній комісії) для підтвердження реальності заборгованості. Підприємства-дебітори мають підтвердити заборгованість або заявити свої заперечення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ГОМК0006532 від 02.09.2014 на суму 4 921,20 грн та видаткова накладна №ГОМК0006561 від 04.09.2014 на суму 976,20 грн не приймаються судом як належні та допустимі докази надання послуг та поставки товару, оскільки дані первинні документи не містять всіх обов'язкових реквізитів, передбачених Законом України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність».

При цьому судова колегія наголошує на тому, що до акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.07.2014 до 25.09.2014 включено акт здачі-приймання робіт від 02.09.2014 №ГОМК0006532 на суму 4 921,20 грн та видаткову накладну від 04.09.2014 №ГОМК0006561 на суму 976,20 грн, однак в такому відсутні посилання на назву, номер та дату укладання договору, на підставі якого здійснювалося оформлення вищезазначених первинних документів.

Також обґрунтованим є висновок місцевого суду про те, що акт звірки взаємних розрахунків є підтвердженням сторонами факту існування заборгованості, проте, не є первинним фінансовим документом, на підставі якого встановлюється виконання зобов'язання, зокрема, надання послуг та поставка товару.

Таким чином, враховуючи, що первинні документи відповідачем не підписані, позивачем не надано суду спірний договір на перевезення, а відповідачем заперечується факт його укладання та факт прийняття товару, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 5 897,40 грн, 295,67 грн 3% річних та 5 540,83 грн інфляційних втрат є необґрунтованими, а тому місцевий суд правомірно відмовив у їх задоволенні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 09.08.2016 у справі №910/10836/16 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мединський і К» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2016 у справі №910/10836/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2016 у справі №910/10836/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/10836/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук