донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

17.10.2016 р. справа №908/1621/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників:
від позивача:ОСОБА_4 за довіреністю;
від відповідача:не зявився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Гидростандарт", м. Мелітополь, Запорізька область
на рішення господарського суду Запорізької області
від26.07.2016 р.
у справі№ 908/1621/16 (суддя: Сушко Л.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод", м. Першотравенськ, Дніпропетровська область
доПриватного підприємства "Гидростандарт", м. Мелітополь, Запорізька область
простягнення 86 574 грн. 12 коп.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Першотравенський ремонтно-механічний завод" (далі ТОВ "Першотравенський ремонтно-механічний завод", позивач) звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Приватного підприємства "Гидростандарт" (далі ПП "Гидростандарт", відповідач) штрафу у розмірі 86 574 грн. 12 коп.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.07.2016 р. позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 77 550 грн. 08 коп. штрафу, а також 1 234 грн. 36 коп. судового збору.

В частині задоволення позову рішення суду мотивоване доведеністю та обґрунтованістю вимог, в частині відмови в задоволенні позову застосуванням позовної давності, про що відповідачем в процесі розгляду даної справи судом першої інстанції заявлено відповідне клопотання.

Не погодившись з рішенням господарського суду Запорізької області, ПП "Гидростандарт" звернулося до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права України, при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Відповідач вважає, що невиконання позивачем зобовязання щодо оплати поставленої продукції унеможливило своєчасну закупку сировини, матеріалів та ін. для виготовлення наступної партії продукції для поставки, відтак, і наступні поставки партій продукції, що, на думку скаржника, документально підтверджено.

Представник позивача в судовому засіданні 17.10.2016 р. надав відзив на апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судові засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 811 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено місцевим господарським судом, 06.06.2014 р. між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як постачальником, укладено договір №14-128-П/57-ПЗ-ДЦ (далі договір).

Згідно з п. 1.1. договору постачальник зобовязався поставити у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (в подальшому продукція), в асортименті, кількості, строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в даному договорі та специфікаціях, що є невідємними частинами до даного договору.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що покупець зобовязується прийняти та оплатити поставлену в його власність продукцію у відповідності з умовами даного договору.

Відповідно до п. 3.1. договору поставка продукції здійснюється в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в терміни, узгоджені сторонами в специфікаціях до даного договору.

Згідно з п. 3.5. договору датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на відповідних товаросупровідних листах, наданих постачальником, про приймання продукції.

Пунктом 4.2. договору сторони погодили, що розрахунки за продукцію, що поставляється по даному договору, здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з моменту поставки відповідної партії продукції.

За умовами п. 5.2. договору у разі не поставки (недопоставки) продукції у строки, передбачені відповідними специфікаціями, постачальник сплачує покупцю неустойку у вигляді штрафу в розмірі 5% від вартості продукції, не поставленої у строк по відповідній специфікації, та окрім цього відшкодовує всі понесені покупцем збитки, спричинені затримкою виконання постачальником зобовязань по даному договору.

Відповідно до п. 7.1. договору в разі належного виконання сторонами своїх зобовязань, строк дії договору встановлюється до 31.12.2015 р. включно. В разі невиконання (неналежного виконання) сторонами своїх зобовязань, строк дії договору продовжується до повного виконання сторонами всіх прийнятих на себе зобовязань.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Матеріали справи свідчать про те, що сторонами підписано специфікації до даного договору.

Так, специфікацією від 17.04.2015 р. сторони узгодили строк поставки продукції пропорційна розбивка обєму поставки на травеньсерпень 2015 року. Умови оплати відповідно до п. 4.2. договору.

Специфікацією від 04.08.2015 р. сторони визначили строк поставки продукції до 28.08.2015 р. Умови оплати товару відповідно до п. 4.2. договору.

Специфікацією від 04.09.2015 р. сторонами погоджено строк поставки продукції до 25.09.2015 р. Умови оплати шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 30-го календарного дня з дати поставки продукції на підставі отриманого покупцем рахунку за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної та документів, передбачених умовами договору.

З матеріалів справи також слідує, що відповідач за період з 29.06.2015 р. по 30.11.2015 р. поставив позивачу товар, що підтверджується видатковими накладними (а.с 20-38), які підписані представниками сторін та скріплені печатками їх підприємств. Факт поставки товару за наявними в матеріалах справи видатковими накладними позивачем не оспорюється.

Позивач стверджує, що відповідач здійснював поставку продукції з порушенням узгодженого сторонами строку, по деяким позиціям поставка товару здійснена не була, що стало підставою для нарахування штрафу у відповідності до умов п. 5.2. договору у розмірі 86 574 грн. 12 коп., з яких: за специфікацією від 04.08.2015р. 24 066 грн. 80 коп.; за специфікацією від 04.09.2015р. 33 250 грн. 44 коп.; за специфікацією від 17.04.2015 р. 29 256 грн. 88 коп.

Відповідно до ст. 611 ЦК України одним з наслідків порушення зобовязання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобовязаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобовязання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у ГК України, іншими законами та договором.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

В процесі розгляду місцевим господарським судом даної справи відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, п. 2 згаданої статті Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовуються, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення, при цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (п. 3, п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

З урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України, днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява, а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду.

Як свідчать матеріали справи, позов ТОВ "Першотравенський ремонтно-механічний завод" подано, згідно з датою поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява, 10.06.2016 р.

З огляду на наведене, позивачем до періодів нарахування штрафу за специфікацією від 17.04.2015 р. безпідставно включено 25.05.2015 р., 01.06.2016 р., а тому, господарський суд Запорізької області на законних підставах задовольнив позовні вимоги частково, а саме: з відповідача на користь позивача за специфікацією від 04.08.2015 р. підлягає стягненню штраф у сумі 24 066 грн. 80 коп., за специфікацією від 04.09.2015 р. 33 250 грн. 44 коп., за специфікацією від 17.04.2015 р. 20 232 грн. 84 коп., всього на загальну суму 77 550 грн. 08 коп.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно неможливості поставки продукції внаслідок нездійснення позивачем оплати попередніх партій поставленої продукції судова колегія враховує наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Умовами п. п. 3.1., 4.2. договору встановлено, що поставка продукції здійснюється в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в терміни, узгоджені сторонами в специфікаціях до даного договору. Розрахунки за продукцію, що поставляється по даному договору, здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з моменту поставки відповідної партії продукції.

Специфікаціями від 17.04.2015р., 04.08.2015р., 04.09.2015р. сторонами узгоджено строки поставки продукції.

Таким чином, в договорі та специфікаціях до договору відсутні умови щодо здійснення постачальником постачання наступних партій продукції після оплати раніше поставлених партій, а тому, твердження відповідача про зворотнє є безпідставними.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню в силі.

Судові витрати за апеляційною скаргою покладаються на заявника скарги.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Гидростандарт" на рішення господарського суду Запорізької області від 26.07.2016 року у справі № 908/1621/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 26.07.2016 року у справі № 908/1621/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий К.І. Бойченко

Судді: В.М. Татенко

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.:

1. позивачу;

2. відповідачу;

3. у справу;

4. ГСЗО;

5. ДАГС.