ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2016р. Справа№ 914/2057/16

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Трускавецького В.П.,

при секретарі судового засідання Краєвському І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", м. Київ,
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю "Петрус", м. Дрогобич, Львівської обл.,
про: стягнення 73.189,79 грн.
Представники:
позивача:ОСОБА_1 представник (довіреність від 08.12.2015 р.), ОСОБА_2 представник (довіреність від 08.12.2015 р.),
відповідача:ОСОБА_3 представник (довіреність від 06.09.2016 р.).

Присутнім представникам учасників судового процесу права і обовязки, передбачені ст.ст.20, 22, 28 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), розяснено. Заяв про відвід суду не поступало. Клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу учасниками судового процесу заявлено не було.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Фізичної Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Петрус» про стягнення 73.189,79 грн. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.08.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 07.09.2016 р. В судовому засіданні 07.09.2016 р. оголошено перерву до 28.09.2016 р. Ухвалою суду від 28.09.2016 р. продовжено строк розгляду справи та відкладено розгляд справи на 24.10.2016 р. В судовому засіданні 28.09.2016 р. оголошено перерву до 25.10.2016 р. Рух справи відображено у попередніх ухвалах суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач у порушення умов договору поставки №УГВ11117/11-15 від 10.06.2015 р. не виконав у повному обсязі зобовязань з поставки товару. Внаслідок чого відповідачу нараховано 23.501,31 грн. штрафу та 49.688,00 грн. пені.

Відповідач у поданому відзиві заперечив проти позовних вимог, оскільки обовязок з поставки паливозаправників не виконав у звязку з виникнення обставин непереборної сили (воєнні дії на сході України). Тому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Крім того, просить визнати договір поставки №-УГВ 11117/11-15 від 10.07.2015 р. неукладеним, оскільки такий не укладено в належній формі, а саме: відсутній підпис представника позивача на кожній сторінці договору.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників позивача та відповідача, суд встановив наступне.

Між сторонами у справі був укладений договір поставки №11117/11-15 від 10.06.2015 р. (далі Договір). За умовами цього Договору постачальник (відповідач у справі) зобовязується поставити покупцеві (позивач у справі) товар, зазначений специфікації (надалі товар), що додається до договору і є його невідємною частиною, а покупець прийняти і оплатити такий товар.

Сторонами погоджувались зміни у Додаткових угодах №1, 2, 3, 4 до Договору.

Обсяг кожної окремої партії товару визначається в рознарядках покупця. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (пункт 5.2, 5.3 Договору).

Згідно із Специфікації №1 від 17.08.2015 р. до Договору відповідач повинен був поставити позивачу паливозаправник ТЗА-7, на шасі автомобіля МАЗ-5334 (500), конверсійний (кількість 2 штуки, загальна вартість 671.466,00 грн.) та паливозаправник ТЗА-7, на шасі автомобіля УРАЛ-4320, конверсійний (кількість 2 штуки загальна вартість 846.600,00 грн.). Строк поставки, згідно з умовами Додаткової угоди №4 до Договору, до 29.02.2016 р.

Із листів відповідача від 10.06.2015 р. №10/06 та №11/06 вбачається готовність здійснювати поставку паливозаправників та прийняття уповноваженим представником рознарядок на поставку МТР №11/1-1903 від 10.06.2015 р., №11/1-1904 від 10.06.2015 р., №11/1-1905 від 10.06.2015 р. за умовами Договору в загальній кількості 4 штуки.

Відповідачем також отримано рознарядки на поставку МТР №11/1-2318 від 18.08.2015 р., №11/1-2319 від 18.08.2015 р., №11/1-2320 від 18.08.2015 р. за умовами Договору в загальній кількості 4 штуки, в яких приведено у відповідність замовлення до умов Специфікації №1 від 17.08.2015 р.

На виконання умов Договору відповідачем передано, а позивачем прийнято товар, про що свідчать акти приймання-передачі:

- акт №1 від 12.11.2015 р. передано паливозаправник ТАЗ-7, на шасі автомобіля УРАЛ-4320, конверсійний, сума без ПДВ 352.750,00 грн.,

- акт №2 від 08.12.2015 р. передано паливозаправник ТАЗ-7, на шасі автомобіля УРАЛ-4320, конверсійний, сума без ПДВ 352.750,00 грн.,

- акт №3 від 21.12.2015 р. передано паливозаправник ТАЗ-7, на шасі автомобіля МАЗ-5334, конверсійний, сума без ПДВ 279.777,50 грн.

Доказів належного виконання умов Договору, а саме: поставки паливозаправника ТЗА-7, на шасі автомобіля МАЗ-5334 (500), конверсійний, кількість 1 штука, вартість 335.733,00 грн.) відповідачем станом на день прийняття рішення суду не подано.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Між сторонами у справі виникли зобовязання з приводу поставки товару на підставі Договору в силу пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною першою пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України: субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судом встановлено, що відповідачем не виконано зобовязання за умовами Договору щодо поставки паливозаправника ТЗА-7, на шасі автомобіля МАЗ-5334 (500), конверсійний, кількість 1 штука, вартість 335.733,00 грн. Відповідачем не спростовано факту не належного виконання умов Договору в частині поставки товару.

Суд відхиляє заперечення відповідача щодо визнання договору неукладеним з урахуванням наступного. Як вбачається із матеріалів справи Договір підписано обома сторонами у справі. Натомість заперечення відповідача, повязані із відсутністю підпису представника позивача на кожній сторінці такого Договору, тому не було дотримано форми вчення правочину. Відповідно до положень частини другої статті 638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Вчинення відповідних дій щодо оферти та акцепти підтверджено матеріалами справи, зокрема: листами відповідача від 10.06.2015 р. №10/06 та №11/06 про готовність здійснювати поставку паливозаправників рознарядками позивача на поставку МТР №11/1-1903 від 10.06.2015 р., №11/1-1904 від 10.06.2015 р., №11/1-1905 від 10.06.2015 р., №11/1-2318 від 18.08.2015 р., №11/1-2319 від 18.08.2015 р., №11/1-2320 від 18.08.2015 р. за умовами Договору, актами приймання-передачі №1 від 12.11.2015 р., №2 від 08.12.2015 р., №3 від 21.12.2015 р. Відтак, сторонами вчинялись дії на виконання умов Договору, тому відсутні правові підстави для ствердження про неукладення відповідного правочину.

Суд також відхиляє заперечення відповідача щодо застосування положень пункту 8.1 Договору про звільнення сторони від відповідальності за неналежне виконання зобовязань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили (війни). Мотиви суду повязані із тим, що сторонами Договору не визначено джерела поставки товару, який може бути поставлений не тільки з території України, але й з території іншої держави. Отримання товару за зовнішньоекономічними відносинами підтверджено представником відповідача в судовому засіданні. Відтак, відповідачем не доведено суду обставин непереборної сили, повязаних із позбавленням усіх можливостей до виконання умов Договору.

Окрім того, посилання відповідача на проведення в Україні антитерористичної операції як на обставину непереборної сили є також безпідставним, оскільки така обставина (проведення АТО) вже існувала на день укладення договору 10.06.2015р.

В силу статті 610, частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 7.11 Договору у разі невиконання постачальником взятих на себе зобовязань з поставки товару у строк, зазначені у специфікації до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Суд перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення 23.501,31 грн. штрафу зазначає, що такий розрахунок є правильним, а вимога про стягнення штрафу є правомірною та підлягає задоволенню.

В частині стягнення пені суд відмовляє у задоволенні позовних вимог з урахуванням наступного. Відтак, предметом є позовна вимога про стягнення пені, з підстав невиконання відповідачем (постачальником) умов Договору в частині зобовязань з поставки товару. Таким чином, позивач, окрім неустойки у вигляді штрафу також вимагає стягнення пені. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Разом з тим, суд виходить із того, що між сторонами у даній справі виник спір щодо невиконання у повному обсязі зобовязань з поставки товару, а тому необхідно з'ясувати, яке саме це зобов'язання - грошове чи негрошове.

За змістом положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до частин першої 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналізуючи положення глави 54 ЦК України, можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Як вже було зазначено вище, у цій справі між сторонами виник спір щодо невиконання зобовязань з поставки товару, тобто, у цьому випадку господарське зобовязання (поставка товару) є негрошовим.

Згідно зі ст. 199 ГК України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України. Дана норма статті є відсильною.

Законодавець, розкриваючи зміст понять штрафу та пені у ст. 549 ЦК України, вказує, що штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного, не будь-якого, а саме грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Суд виходить із того, що пеня визначена позивачем за порушення негрошового зобовязання від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення. Законодавством не передбачено нарахування пені за порушення негрошового зобовязання, окрім випадків, визначених ч.2 ст.231 ГК України, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Окрім того, слід зазначити, що положення пункту 7.11 Договору щодо сплати пені та штрафу за порушення строку поставки продукції узгоджується з приписами частини 2 статті 231 ГК України, відповідно до якої у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції передбаченої абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

У цьому випадку, відсутня сукупність умов для застосування до боржника (відповідача у справі), який порушив господарське зобовязання, санкції передбаченої абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, оскільки: хоч відповідачем і допущено прострочення негрошового зобовязання, повязаного з обігом (поставкою) товарів, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій, проте, позивач не є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.

Доказів, які б підтверджували протилежне позивачем суду не подано.

З аналогічної позиції виходить Верховний Суд України у постанові від 04.02.2014 р. № 3-1гс14 (справа № 903/610/13).

Відповідно до статті 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до статей 33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем частково підтверджено доводи позовної заяви, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору у цій справі.

Судові витрати на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Петрус" (адреса: вулиця Гайдамацька, будинок 7, корпус 1, місто Дрогобич, Львівська область, 82100; ідентифікаційний код 20774287) на користь Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" (адреса: вулиця Кудрявська, будинок 26/28, місто Київ, 04053; ідентифікаційний код 30019775) 23.501,31 грн. штрафу, 442,48 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.10.2016 року.

Суддя Трускавецький В.П.