РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2016Справа №910/13391/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Рітейл»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Техпідтримка»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ТФМ-БУД»

про визнання недійсним договору

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 5 від 31.12.2015 р.;

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2: ОСОБА_2 за довіреністю № 20/1 від 11.08.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Український Рітейл» (далі позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техпідтримка» (далі відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ТФМ-БУД» (далі відповідач-2) про визнання недійсним укладеного між відповідачами ОСОБА_3 № ПВ/0416 від 13.05.2016.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та відповідачем-1 було укладено Договір підряду №6347 від 18.04.2014, на підставі якого у позивача виникла заборгованість перед відповідачем-1 за виконані підрядні роботи. Під час розгляду господарським судом Донецької області справи № 905/1379/16 за позовом відповідача-1 про стягнення з позивача заборгованості за вказаним ОСОБА_3 підряду, позивач дізнався про наявність укладеного між відповідачами ОСОБА_3 № ПВ/0416 від 13.05.2016 про відступлення права вимоги за ОСОБА_3 підряду, який на думку позивача є фіктивним, не може вважатися належним та допустимим доказом, та враховуючи заявлені позивачем вимоги про сплату 30% річних за порушення відповідачем-1 строків виконання робіт за ОСОБА_3 підряду та направлену на адресу відповідача-1 заяву позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку статті 601 Цивільного кодексу України, має на меті уникнення відповідачем-1 в будь-який спосіб відповідальності за порушення умов ОСОБА_3 підряду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.07.2016 порушено провадження у справі № 910/13391/16, її розгляд призначено на 08.08.2016 .

08.08.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про призначення у справі судової експертизи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.08.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 31.08.2016.

31.08.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

31.08.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-2 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 31.08.2016 судом розглянуто подане позивачем клопотання про призначення у справі судової експертизи, та вирішено відмовити в його задоволенні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.08.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 19.09.2016.

16.09.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представниками відповідача-1 та відповідача-2 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

19.09.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.09.2016, в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору у справі № 910/13391/16 на 15 днів, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 10.10.2016.

28.09.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 подано додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач-1 проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що починаючи з січня 2016 року він фактично позбавлений можливості здійснювати будь-яку господарську діяльність через відсутність на підприємстві необхідної кількості працівників, а також через знаходження органів управління товариства і значної частини його основних засобів на тимчасово непідконтрольній органам влади України території (зоні АТО), у звязку з чим, підприємство досить тривалий час не має грошових надходжень. Через наведені обставини, 13.05.2016 між відповідачами було укладено оспорюваний Договір про відступлення права вимоги, на виконання якого відповідач-1 передав відповідачу-2 оригінали всіх первинних документів, що підтверджують права вимоги відповідача-1 до позивача за ОСОБА_3 підряду, тоді як відповідач-2, у свою чергу, перерахував відповідачу-1 грошові кошти в сумі 430 215,04 грн. за відступлене право вимоги, чим повністю виконав прийняті на себе зобовязання.

28.09.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-2 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 10.10.2016 позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 10.10.2016 проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача-1 в судове засідання 10.10.2016 не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п.3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 10.10.2016 проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.05.2016 між відповідачем-1 (Первісний кредитор) та відповідачем-2 (Новий кредитор) було укладено Договір № ПВ/0416 про відступлення права вимоги (далі Договір), відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених даним ОСОБА_3, Первісний кредитор відступає Новому кредиторові, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредиторові у відповідності до ОСОБА_3 підряду №6347 від 18.04.2014 (далі Основний договір), який було укладено між Первісним кредитором і Товариством з обмеженою відповідальністю «Український Рітейл» (далі Боржник).

Відповідно до п. 1.2. ОСОБА_3 Новий кредитор набуває право вимоги до Боржника щодо всіх грошових зобовязань за Основним договором, в тому числі, але не виключно:

- зобовязання по сплаті суми основної грошової заборгованості в розмірі 323 919,65 грн.:

- зобовязання по сплаті 3% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 5 978,91 грн.;

- зобовязання по сплаті інфляційних втрат в розмірі 27 005,37 грн.;

- зобовязання по сплаті пені в розмірі 68 103,72 грн.;

- зобовязання по сплаті штрафу в розмірі 140 993,84 грн.

Пунктом 1.3. ОСОБА_3 передбачено, що право вимоги, що передається за даним ОСОБА_3, виникло, засноване та підтверджується наступними документами:

- Договір підряду № 6347 від 18.04.2014;

- Додаток № 1 «Технічне завдання» до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- Додаток № 2 «Договірна ціна» до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- Додаток № 3 «Графік фінансування робіт» до ОСОБА_3 підряду №6347 від 18.04.2014;

- Додаток № 4 «Графік виконання робіт» до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- Додаткова угода №1 від 19.05.2014 до ОСОБА_3 підряду №6347 від 18.04.2014;

- Додаток № 1 «Технічне завдання» до Додаткової угоди №1 від 19.05.2014 до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- Додаток № 2 «Договірна ціна» до Додаткової угоди №1 від 19.05.2014 до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- Додаток № 3 «Графік фінансування робіт» до Додаткової угоди №1 від 19.05.2014 до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- Додаток № 4 «Графік виконання робіт» до Додаткової угоди №1 від 19.05.2014 до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- Акт виконаних будівельних робіт № 1 від 31.12.2014;

- Акт виконаних будівельних робіт № 1 від 30.09.2015;

Підписуючи даний Договір сторони підтверджують, що у звязку із відступленням права вимоги, Новий кредитор є процесуальним правонаступником Первісного кредитора в судовому процесі з розгляду господарським судом Донецької області справи № 905/1379/16 про стягнення з Боржника суми у розмірі 565 941,49 грн. (п. 1.4. ОСОБА_3).

За умовами п.2.1. ОСОБА_3 сторони домовились, що моментом переходу права вимоги за даним ОСОБА_3 є момент його підписання та скріплення печатками сторін.

Згідно з п. 2.2. ОСОБА_3 сторони підтверджують, що на момент підписання даного ОСОБА_3 Первісний кредитор передав, а Новий кредитор отримав наступні документи:

- оригінал ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- оригінал Додатку № 1 «Технічне завдання» до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- оригінал Додатку № 2 «Договірна ціна» до ОСОБА_3 підряду №6347 від 18.04.2014;

- оригінал Додатку № 3 «Графік фінансування робіт» до ОСОБА_3 підряду №6347 від 18.04.2014;

- оригінал Додатку № 4 «Графік виконання робіт» до ОСОБА_3 підряду №6347 від 18.04.2014;

- оригінал Додаткової угода № 1 від 19.05.2014 до ОСОБА_3 підряду №6347 від 18.04.2014;

- оригінал Додатку №1 «Технічне завдання» до Додаткової угоди №1 від 19.05.2014 до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- оригінал Додатку № 2 «Договірна ціна» до Додаткової угоди № 1 від 19.05.2014 до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- оригінал Додатку № 3 «Графік фінансування робіт» до Додаткової угоди №1 від 19.05.2014 до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- оригінал Додатку №4 «Графік виконання робіт» до Додаткової угоди № 1 від 19.05.2014 до ОСОБА_3 підряду № 6347 від 18.04.2014;

- оригінал Акту виконаних будівельних робіт № 1 від 31.12.2014;

- оригінал Акту виконаних будівельних робіт № 1 від 30.09.2015.

Відповідно до п. 3.1. ОСОБА_3 право вимоги, що відступається за цим ОСОБА_3, оцінене сторонами в сумі 565 941,49 грн.

Пунктом 3.2. ОСОБА_3 передбачено, що за передане право вимоги до Боржника за основним договором, Новий кредитор сплачує Первісному кредитору грошові кошти у розмірі, який дорівнює грошовій сумі (сумам), що отримані Новим кредитором від боржника на виконання зобовязань за Основним договором.

Новий кредитор зобовязується здійснювати оплати за цим ОСОБА_3 протягом 10 банківських днів з дня фактичного отримання грошових коштів від Боржника, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Первісного кредитора (п. 3.3. ОСОБА_3).

Згідно з п.3.4. ОСОБА_3 Первісний кредитор не має права вимагати від Нового кредитора проведення розрахунків за цим ОСОБА_3 до моменту отримання Новим кредитором від Боржника грошових коштів на виконання зобовязань за Основним договором.

Позивач вважає, що оспорюваний правочин є фіктивним та таким, що не тягне за собою жодних правових наслідків, та є по суті нікчемним, оскільки його було укладено пізніше зазначеної в ньому дати, а саме, щонайменше 17.05.2016 (а не 13.05.2016).

Так, позивач зазначає, що під час розгляду господарським судом Донецької області справи № 905/1379/16 за позовом ТОВ «Техпідтримка» до ТОВ «ТФМ-БУД» про стягнення заборгованості за ОСОБА_3 підряду №6347 від 18.04.2014 в судовому засіданні 17.05.2016 був присутній представник відповідача-1, який отримав під підпис відзив ТОВ «Український Рітейл» на позов з додатками до нього, а також вимогу про сплату 30 % річних № 476 від 28.04.2016 та повідомлення про зарахування зустрічних однорідних вимог №477 від 28.04.2016. Після отримання зазначених документів представником відповідача-1 було заявлено про недійсність повідомлення про зарахування зустрічних однорідних вимог № 477 від 28.04.2016 та подано клопотання про відкладення розгляду справи по суті для надання часу доповнити позов новою вимогою про визнання недійсним повідомлення про зарахування зустрічних однорідних вимог, а також про продовження строку розгляду справи на 15 днів. Проти задоволення означеного клопотання представник ТОВ «Український Рітейл» заперечив, але суд задовольнив його та відклав розгляд справи на 07.06.2016. Факт існування угоди про відступлення права вимоги було доведено до позивача та суду лише 07.06.2016.

Також, позивач зазначає, що відразу після судового засідання, що відбулося 17.05.2016, між представниками сторін відбулися перемовини щодо мирного врегулювання спору, що свідчить про те, що оспорюваний Договір не існував в період з 13.05.2016 по 23.05.2016 включно.

Крім цього, позивач стверджує, що відповідно до п.7.1.8. ОСОБА_3 підряду позивач 28.04.2016 направив вимогу про сплату на користь ТОВ «Український Рітейл» 30% річних за користування грошовими коштами в сумі 302 317,80 грн. (вих. №476 від 28.04.2016 р.), яка отримана ним 28.04.2016. 29.04.2016 позивачем було направлено на адресу відповідача-1 повідомлення про зарахування зустрічних однорідних вимог (вих. № 477 від 28.04.2016), яка отримана ним 29.04.2016. Зазначені документи були направлені 28.04.2016 та 29.04.2016 відповідно на електронну адресу відповідача-1, визначену розділом 13 ОСОБА_3 підряду, та на адресу директора відповідача-1. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що станом на 13.05.2016 не існувало права вимоги за ОСОБА_3 підряду в розмірі, визначеному в оспорюваному ОСОБА_3 про відступлення права вимоги, а тому відповідач-2 не набув жодних прав підписавши оспорюваний Договір, а отже, і не може бути правонаступником відповідача-1 у справі.

При цьому, позивач вказує, що кінцевим бенефіціаром відповідача-1 та відповідача-2 є одна й та сама особа ОСОБА_4, який також одночасно є й керівником підприємства відповідача-1.

Разом з цим, позивач зазначає, що фіктивність оспорюваного ОСОБА_3 полягає ще й у тому, що відповідач-1 не має на меті отримання коштів від відповідача-2, тоді як останній, у свою чергу, не має на меті сплатити відповідачу-1 будь-які кошти, оскільки сплата таких коштів за оспорюваним ОСОБА_3 привязана тільки до виконання Замовником своїх договірних зобовязань перед Новим кредитором, натомість, у випадку невиконання Замовником своїх зобовязань, відповідач-1 нічого не отримує. Більш того, виконання позивачем в примусовому порядку рішення суду у справі №905/1379/16 не може вважатися виконанням договірних зобовязань, а отже й у сторін угоди про правонаступництво не виникає прав та обовязків щодо взаєморозрахунків між собою.

За таких обставин позивач вважає, що оспорюваний Договір має ознаки фіктивності, не може вважатися належним та допустимим доказом, та має на меті, на думку позивача, уникнення відповідачем-1 в будь-який спосіб відповідальності за порушення умов ОСОБА_3 підряду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 р. № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містяться у статті 20 Господарського кодексу України.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Як наголошено в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з п.2.10. постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Як зазначено Вищим господарським судом України у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за загальним правилом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та приписів Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обовязковим в силу приписів статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами статті 33 Господарського процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Отже, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним оспорюваного ОСОБА_3, позивач, не будучи його стороною, зобовязаний довести яким чином оспорюваний ним Договір порушує (зачипає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту прав позивача.

Проте, під час розгляду справи позивачем не було надано суду жодних належних доказів в підтвердження того, що оспорюваний Договір було укладено пізніше зазначеної в ньому дати, а саме, щонайменше 17.05.2016 (а не 13.05.2016).

При цьому, суд зазначає, що оспорюваний Договір був предметом судового розгляду у справі № 905/1379/16, і ухвалою господарського суду Донецької області від 14.06.2016 на його підставі було замінено ТОВ «Техпідтримка» на його правонаступника ТОВ «ТФМ-БУД» в порядку статті 25 Господарського процесуального кодексу України.

Також, суд не приймає до уваги доводи позивача в частині того, що станом на 13.05.2016 не існувало права вимоги за ОСОБА_3 підряду в розмірі, визначеному в оспорюваному ОСОБА_3 про відступлення права вимоги, а тому відповідач-2 не набув жодних прав підписавши оспорюваний Договір, а отже, і не може бути правонаступником відповідача-1 у справі.

Так, наданим позивачем вимозі про сплату 30% річних №476 від 28.04.2016 та повідомленню про зарахування зустрічних однорідних вимог №477 від 28.04.2016 було надано правову оцінку в рішенні господарського суду Донецької області від 14.06.2016 у справі №905/1379/16, яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.08.2016.

Вказаним судовим рішенням було встановлено передчасність звернення позивача із заявою-повідомленням про зарахування зустрічних однорідних вимог вих.№ 477 від 28.04.2016. Крім того, суд зазначив, що відповідно до вимог п. 1.14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й від так ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 Цивільного кодексу України. На підставі чого заява-повідомлення про зарахування зустрічних однорідних вимог не прийняті судом до уваги.

Проаналізувавши твердження позивача та наявні в матеріалах справи докази щодо фіктивності оспорюваного ОСОБА_3, суд зазначає наступне.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 Цивільного кодексу України.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1 та 2 статті 238 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у частині 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Оскільки правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то завідомо на момент вчинення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує у сторін тих чи інших прав та обов'язків. Однак не є такими правочини, за якими реальність настання правових наслідків поставлено в залежність від поведінки учасників чи інших обставин.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

У пункті 24 постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Крім того, за змістом п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Таким чином, відповідно до вимог статті 234 Цивільного кодексу України, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину та той факт, що правочин було укладено без наміру створити правові наслідки, які обумовлювалися цим правочином та що сторони ніяких дій по здійсненню фіктивного правочину не вчиняли.

Проте, позивачем в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження наявності умислу відповідачів на укладання фіктивного правочину.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 2.2. ОСОБА_3 сторони підтвердили факт передачі відповідачем-1 до відповідача-2 оригіналів документів в підтвердження відступленого права вимоги, тоді як відповідач-2 після примусового виконання рішення господарського суду Донецької області у справі №905/1379/16 від 14.06.2016 та стягнення з позивача на його користь суми боргу в розмірі 430 215,04 грн., на виконання умов оспорюваного ОСОБА_3 перерахував відповідачу-1 грошові кошти за відступлення права вимоги в сумі 430 215,04 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №52 від 13.09.2016, №50 від 12.09.2016, №49 від 09.09.2016, №48 від 09.09.2016 , № 51 від 12.09.2016.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що вказані дії відповідачів були направлені на виконання умов спірного договору, оскільки сторони вчинили певні юридичні дії однією стороною передано право вимоги, а іншою стороною сплачені грошові кошти за відступлення права вимоги, тобто створили певні юридичні наслідки, чим спростовуються доводи позивача відносно вчинення відповідачами оспорюваного ОСОБА_3 без наміру створення певних правових наслідків та наявність умислу як відповідача-1, так і відповідача-2 на укладання фіктивного правочину.

Таким чином, позивач, вказавши на фіктивність спірного договору всупереч вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України не довів існування обставин, що зумовлюють його фіктивність, оскільки за змістом статті 234 Цивільного кодексу України не може бути визнаний фіктивним договір, на виконання умов якого були створені правові наслідки та за яким сторони вчинили юридично значимі дії.

Інших підстав недійсності спірного Договору судом не встановлено, позивачем не доведено.

Відповідно до приписів ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність оспорюваного правочину, обставин фіктивності укладеного між відповідачами Договору судом не встановлено, у зв'язку з чим позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не встановлено наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання спірного правочину недійсним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.10.2016 р.

Суддя М.Є. Літвінова