ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2016 р.Справа № 922/3336/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Денисюк Т.С.

при секретарі судового засідання Кудревичу М.О.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Зміїв
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 456 533,92 грн.
за участю :

Позивач - ОСОБА_1 (паспорт);

Відповідач - ОСОБА_2 (паспорт);

ВСТАНОВИВ:

Позивач Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення 456 533,92 грн., з яких: - сума основної заборгованості - 317 200,00 грн.;

- інфляційні втрати - 121 824,57 грн.;

- 3% річних - 17 509,35 грн..

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання з боку відповідача своїх зобов'язань за Договором поставки №1/П від 21.04.2014 року.

Також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 848,01 грн..

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.10.2016 року за позовною заявою було порушено провадження по справі № 922/3336/16 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17 жовтня 2016 року.

Позивач, який брав участь в судовому засіданні 17.10.2016 року, додаткових заяв, клопотань та документів в обгрунтування своєї правової позиції не надав, підтримував позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач позовні вимоги в сумі 456 533,92 грн. визнав, проти задоволення позову ФОП ОСОБА_1 не заперечував, про що також зазначив в поясненнях, наданих до суду 17.10.2016 року (вх. № 34155).

Відповідно ч. 5 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

21 квітня 2014 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (Покупець) було укладено Договір поставки №1/П, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язався передати у власність Покупцеві продукцію, визначену у п. 1.2. цього Договору (надалі іменується "продукція"), а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити продукцію.

Відповідно до п. 1.2. Договору найменування, одиниці виміру та загальна кількість продукції, що підлягає поставці за цим Договором, визначаються в видаткових накладних, що є невід'ємними частинами цього Договору.

Поставка продукції за цим Договором здійснюється у такі строки: на протязі 1 (одного) дня з дати підписання видаткової накладної.

Поставка продукції Постачальником Покупцю та отримання продукції Покупцем підтверджується підписанням між Сторонами акту приймання - передачі продукції (п.п. 2.1. - 2.2. Договору).

Пунктами 3.1. та 3.2. Договору передбачено, що ціна за одиницю продукції, що поставляється за цим Договором, визначається Сторонами у видаткових накладних. Загальна ціна продукції, що поставляється за цим Договором, складається з сум, означених у видаткових накладних до Договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконував умови Договору поставки № 1/П від 21 квітня 2014 року та передав у власність відповідачу продукцію на загальну суму 317 200,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 17 від 22.04.2014 року на суму 83 000,00 грн., видатковою накладною №25 від 23.07.2014 року на суму 78 000,00 грн., видатковою накладною №15 від 23.03.2015 року на суму 74 500,00 грн. та видатковою накладною №27 від 22.06.2015 рроку на суму 81 700,00 грн. (том 1, арк.с. 16, 19, 22, 25).

Продукцію, передану відповідно до зазначених накладних, було прийнято відповідачем, без зауважень, що підтверджується підписаними представниками та скріпленими печатками сторін Актами приймання - передачі продукції № 17 від 22.04.2014 року, №25 від 23.07.2014 року, №15 від 23.03.2015 року, №27 від 22.06.2015 року, а також не заперечується ОСОБА_2.

Згідно п. 3.3. Договору поставки, розрахунки за цим Договором здійснюються шляхом готівкового або безготівкового розрахунку (шляхом перерахування грошові коштів на поточний рахунок) з Постачальником.

Строк оплати продукції, що поставляється за цим Договором, становить 10 (десять) днів з дати підписання Сторонами акту приймання - передачі продукції (п.3.4. Договору).

Разом з тим, в порушення умов Договору, відповідач покладені на нього договірні зобов'язані не виконав, розрахунки за поставлену Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 продукцію не здійснив.

З метою досудового врегулювання спору, 01 лютого 2016 року позивачем було направлено на адресу відповідача ОСОБА_3 за вих. №1 від 01.02.2016 року про сплату суми боргу, яка утворилася внаслідок неналежного виконання зобов'язань за Договором поставки продукції № 1/П від 21.04.2014 року. Згідно даної вимоги, ФОП ОСОБА_1 вимагав від ФОП ОСОБА_2 протягом 30 днів з дати отримання вимоги сплати боргу за Договором №1/П ві 21.04.2014 р. в сумі 317 200,00 грн. (триста сімнадцять тисяч двісті гривень копійок).

Вказану вимогу боржником було отримано особисто 01.02.2016 року, що підтверджується підписом ОСОБА_2 .

Однак, станом на дату подання даного позову до суду відповідач договірні зобов'язання та зазначені у вимозі умови не виконав, розрахунки за отриманий товар не здійснив.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

За договором поставки, відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому ст.ст. 32, 33 ГПК України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, суму заборгованості визнав в повному обсязі, а доказів оплати отриманої за Договором посавки продукції суду не надав, суд дійшов висновку, що сума основного боргу в розмірі 317 200,00 грн. підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та підлягає задоволенню.

Крім того, позивач, посилаючись на порушення відповідачем зобов'язань за Договором поставки №1/П від 21.04.2014 року, просить стягнути з нього інфляційні втрати у розмірі 121 824,57 грн. та 3% річних у розмірі 17 509,35 грн..

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, то такі кошти нараховуються незалежно від вини боржника та входять до складу грошового зобов'язання, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, здійснивши власний розрахунок позовних вимог в цій частині, суд зазначає, що нарахування є обгрунтованим, відповідає вимогам чинного законодавства України, а відтак, задовольняє вимогу позивача в частині стягнення з відповідача заявленої у позовній заяві суми 3% річних - 17 509,35 грн. та інфляційних втрат у розмірі 121 824,57 грн..

Таким чином, позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаючи судові витрати в даній справі на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44, 49, 78, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (адреса: 61183, місто Харків, вул. Гвардійців Широнінців, б. 95, кв. 96, Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (адреса: 63404, Харківська область, Зміївський район, місто Зміїв, вул. Зміївська, 19 А, Ідентифікаційний номер НОМЕР_2) основну заборгованість в розмірі 317 200,00 гривень, 3% річних в розмірі 17 509,35 гривень, інфляційні втрати в розмірі 121 824,57 гривень, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 848,01 гривень.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 24.10.2016 р.

Суддя ОСОБА_4

Справа № 922/3336/16.