ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року Справа № 19/61-10
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого), Жукової Л.В., Ткаченко Н.Г.
розглянувши касаційну скаргуПАТ "Райффайзен Банк Аваль"
на постанову та ухвалуХарківського апеляційного господарського суду від 18.05.2016 року Господарського суду Сумської області від 08.02.2016 року
у справі Господарського суду№ 19/61-10 Сумської області
за заявоюПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль"
до ТОВ "Катана"
провизнання банкрутом
ліквідаторНагорнєва Т.В.
у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за участю представників:

у приміщенні Господарського суду Сумської області:

ПАТ "Райффайзен Банк Аваль": Герман І.В. (довіреність №243/16 від 25.04.2016 року),
у приміщенні Вищого господарського суду України:

ТОВ "Катана" в особі ліквідатора Нагорнєвої Т.В.: Підлісний Ю.С. (довіреність від 01.09.2016 року).
В С Т А Н О В И В :

ухвалою Господарського суду Сумської області від 10.06.2010 року за заявою ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" (далі - ініціюючого кредитора) порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "Катана" (далі - боржника) з урахуванням особливостей, передбачених статтею 52 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону України №2343-ХІІ, до внесення змін Законом України №4212-VІ від 22.12.2011 року) (далі - Закон про банкрутство) (том 1, а.с. 1 - 2).

Справа перебуває на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду Сумської області від 24.06.2010 року (залишена без змін постановами апеляційного та касаційного судів відповідно від 04.04.2011 року та від 05.07.2011 року), ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Нагорнєву Т.В. (том 1, а.с. 67 - 71, том 2, а.с. 131 - 136, том 3, а.с. 25 - 29).

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 11.04.2013 року, з урахуванням додаткової ухвали від 29.04.2013 року, затверджено реєстр вимог кредиторів боржника з вимогами ТОВ "Сумитеплоенерго" на суму 6 962, 40 грн. основного боргу та 631, 56 грн. неустойки (штрафу, пені); ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" на суму 1 724 903, 94 грн. основного боргу та 203 грн. судових витрат; ПАТ "КредіАгрікольБанк" в особі Центрального відділення в місті Суми на суму 9 173 778, 38 грн. основного боргу як таких, що забезпечені заставою з внесенням їх окремо до реєстру (том 6, а.с. 128 - 130, 137).

06.02.2015 року ліквідатор ТОВ "Катана" Нагорнєва Т.В. звернулася до місцевого господарського суду в межах даної справи про банкрутство зі заявою №02-01/30 від 05.02.2015 року (з урахуванням заяви №02-01/287 від 15.12.2015 року) до ТОВ "СК-ОФІС ЦЕНТР" та ТОВ "Арпі 2012" за участю третіх осіб ТОВ "СТІ-Послуги", ТОВ "СК-Центр Нерухомості", ОСОБА_9, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення 17.04.2009 року засновника ТОВ "Катана" ОСОБА_10 про внесення нерухомого майна боржника до статутного капіталу ТОВ "СТІ-Послуги" (нежитлового приміщення, площею 1860 кв. м., що розташоване за адресою: м. Суми, вул. Супруна, 15 та належить боржнику на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2004 року та рішення Господарського суду Сумської області від 23.06.2008 року у справі №17/409-08) та яке в подальшому було двічі відчужено третім особам шляхом внесення до статутного капіталу інших юридичних осіб; про визнання за ТОВ "Катана" права власності на зазначене приміщення; про витребування у ТОВ "Арпі 2012" 5/100 спірного приміщення на користь боржника та про витребування у ТОВ "СК-Офіс-Центр" 95/100 на користь боржника; ухвалою суду від 22.06.2015 року розгляд зазначеної заяви призначено у засіданні на 20.08.2015 року, який неодноразово відкладався судом; залучено до участі у справі ТОВ "Адамант-Нерухомість" (том матеріалів оскарження ухвали Господарського суду Сумської області від 09.02.2015 року у справі №19/61-10, а.с. 66 - 91, том 8, а.с. 35 - 36, 115 - 116, 137 - 138, 160 - 162, 181 - 182, 219 - 220, 225, 235 - 237, том 9, а.с. 5 - 6).

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 08.02.2016 року (суддя Костенко Л.А.) у задоволенні заяв №02-01/30 від 05.02.2015 року та №02-01/287 від 15.12.2015 року, поданих ліквідатором в межах справи №19/61-10 про банкрутство ТОВ "Катана", відмовлено з посиланням на непідвідомчість спору розгляду судом у справі про банкрутство як такого, в якому заявлена вимога про визнання недійсним акта ненормативного характеру (рішення органу управління боржником про передачу майна в статутний капітал третьої особи, прийнятого до моменту порушення справи про банкрутство), з висновками про відсутність вчинення дій (правочину) з відчуження майна боржника; одночасно, з посиланням на практику Верховного суду України, було зазначено, що факт відчуження майна боржника все-таки відбувся за згодою власника, однак наявність волевиявлення його власника виключає можливість його витребування у третіх осіб (том 9, а.с. 17 - 22).

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, конкурсний кредитор ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" (далі - скаржник) звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу суду першої інстанції від 08.02.2016 року та прийняти нове рішення про задоволення заяви ліквідатора ТОВ "Катана" Нагорнєвої Т.В., мотивуючи порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.05.2016 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Пуль О.А., судді: Тарасова І.В., Фоміна В.О.) апеляційну скаргу скаржника залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Сумської області від 08.02.2016 року у даній справі - без змін з тих же підстав (том 9, а.с. 188 - 195).

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, скаржник звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 18.05.2016 року та ухвалу суду першої інстанції від 08.02.2016 року, прийняти нове рішення про задоволення заяв ліквідатора ТОВ "Катана" Нагорнєвої Т.В., обґрунтовуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статей 17, 25 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року, статей 16, 182, 202, 203, 215, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 20 Господарського кодексу України, статей 2, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Скаржник заперечує що даний спір є корпоративним та доводить його пов'язаність з виведенням активів боржника зі складу ліквідаційної маси безпосередньо перед порушенням справи про банкрутство боржника за статтею 52 Закону про банкрутство (в зазначеній редакції) як такого, у якого відсутнє будь-яке майно. Скаржник доводить помилковість висновків судів про відмову ліквідатору банкрута у визнанні недійсним рішення засновника ТОВ "Катана" ОСОБА_10 про внесення до статутного капіталу ТОВ "СТІ-Послуги" належного банкруту нежитлового приміщення, як складової частини правочину з відчуження майна боржника, оскільки його безоплатна передача до статутного капіталу іншої юридичної особи відбулася за наявності дійсної заборони на відчуження спірного нерухомого майна, накладеної ухвалою суду в межах розгляду цивільної справи за позовом ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_10, як позичальника, та ТОВ "Катана", як поручителя, про солідарне стягнення заборгованості за кредитом, про що було внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Скаржник зазначив, що в подальшому ТОВ "СТІ-Послуги" без реєстрації за собою права власності на спірне нежитлове приміщення безоплатно передало його до статутного капіталу ТОВ "СК-Центр Нерухомості", за яким визнавалось право власності на зазначене майно згідно з рішенням суду від 19.10.2010 року у господарській справі №2/104-10, однак його було скасовано 05.09.2011 року; ТОВ "СК-Центр Нерухомості" здійснило поділ спірного нерухомого майна на частки та відчужило їх ОСОБА_5 та ТОВ "СК-Офіс Центр", які, у свою чергу, відчужили зазначені нежитлові приміщення на користь ТОВ "Арпі 2012" та ТОВ "Адамант-Нерухомість". Відтак, на думку банку-кредитора, неправомірні дії власника підприємства-боржника ОСОБА_10 (100% власність в статутному капіталі боржника) із внесення нерухомого майна банкрута до статутного капіталу іншої юридичної особи з подальшим його відчуженням без згоди власника на користь третіх осіб мало наслідком незаконне виведення активів боржника на третіх осіб, у зв'язку з чим підприємство було позбавлено можливості реалізовувати права власника спірного нежитлового приміщення та задоволити шляхом їх відчуження кредиторські вимоги у справі про банкрутство, зокрема й вимоги ПАТ "Райффайзен Банк Аваль".

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 18.05.2016 року та ухвалу суду першої інстанції від 08.02.2016 року у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, вислухавши присутнього у приміщенні Господарського суду Сумської області представника ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" - Германа І.В., а також присутнього у приміщенні Вищого господарського суду України представника ТОВ "Катана" в особі ліквідатора Нагорнєвої Т.В. - Підлісного Ю.С., дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до частини 2 статті 41 ГПК України, провадження у справах про банкрутство здійснюється у порядку, передбаченому цим кодексом з врахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно з частиною 2 статті 52 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року, господарський суд у двотижневий строк з дня винесення ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство відсутнього боржника виносить постанову про визнання відсутнього боржника банкрутом, відкриває ліквідаційну процедуру і призначає ліквідатором ініціюючого кредитора за згодою останнього.

Пунктом 11 Розділу X Прикінцеві та Перехідні положення Закону про банкрутство (в редакції Закону України №4212-VI від 22.12.2011 року) передбачено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Отже, суди дійшли вірного висновку про застосування до спірних правовідносин положень Закону про банкрутство в редакції Закону України №2343-ХІІ, до внесення змін Законом України №4212-VІ від 22.12.2011 року, який набрав чинності 19.01.2013 року, з огляду на те, що ліквідаційну процедуру щодо боржника у даній справі введено постановою місцевого господарського суду від 24.06.2010 року.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року, ліквідатор з дня свого призначення вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції з 19.01.2013 року внесено доповнення до статті 16 ГПК України частиною такого змісту: "справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини 1 статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство", а також доповнено частину 1 статті 12 пунктом 7 про підвідомчість господарським судам справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство. Перелік таких майнових вимог законодавцем не обмежено, однак передбачено винятки щодо спорів, пов'язаних з визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів) за позовом контролюючих органів, визначених Податковим кодексом України.

Такі зміни щодо виключної підсудності певних спорів судам, у провадженні яких перебуває справа про банкрутство, набрали чинності з 19.01.2013 року.

Отже, законодавець змінив норми процесуального права у частині виключної підсудності і такі зміни поширюються на всі правовідносини у майнових спорах з боржником, які розглядаються судами у справах про банкрутство після 19.01.2013 року, незалежно від того, що до боржника можуть застосовуватися окремі положення матеріального та процесуального права, визначені Законом про банкрутство в редакції, яка існувала до набрання чинності Законом України №4212-VІ від 22.12.2011 року та в силу пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень продовжує застосовуватися до окремих боржників.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові №16/047 від 13.04.2016 року у справі №908/4804/14, який, проаналізувавши зміни до статей 16 та 12 ГПК України в системному аналізі з положеннями Закону про банкрутство №2343-ХІІ (у редакції Закону України №4212-VІ від 22.12.2011 року), зазначив про те, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення майнових спорів до боржника є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону №2343-ХІІ, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Отже, висловивши таку правову позицію про розгляд у межах провадження у справі про банкрутство майнових спорів боржника, Верховний Суд України змінив свою правову позицію зазначену у Постанові від 29.04.2015 року у справі №903/134/13-г про можливість розгляду окремих спорів (позовних вимог про витребування майна боржника до ліквідаційної маси за статтею 388 ЦК України) поза межами провадження у справі про банкрутство.

Висновки Верховного Суду України у Постанові від 13.04.2016 року щодо застосування норм процесуального права, відповідно до статті 11128 ГПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують положення статей 16, 12 ГПК України.

Отже, розглядаючи заявлений ліквідатором спір у справі про банкрутство про визнання недійсним рішення боржника (в особі його засновника) про передання майна боржника в статутний капітал іншої юридичної особи, визнання права власності на таке майно, яке після внесення до статутного капіталу іншої юридичної особи, було тричі відступлено іншим особам з видачею їм свідоцтва про право власності на спірне майно та повернення (витребування за статтею 388 ЦК України) майна боржника до ліквідаційної маси, судам належить розглянути цей спір з врахуванням виключної підсудність його суду, який здійснює провадження у справі про банкрутство.

Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, встановивши виключну підсудність суду, який здійснює розгляд справи про банкрутство, майнових спорів до боржника з 19.01.2013 року, законодавець тим самим розширив повноваження такого суду на предмет можливості визнання недійсними правочинів із цивільно-правових підстав, та повернення майна боржнику в порядку статті 388 ЦК України, оскільки особи, права яких порушено такими правочинами та власник, майно якого відчужено третім особам без його згоди, вже не може захистити свої права шляхом звернення з відповідними вимогами у позовному провадженні.

Пунктом 4 частини 1 статті 84 ГПК України передбачено, що резолютивна частина рішення суду має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю або частково по кожній із заявлених вимог.

Статтею 101 ГПК України визначено обов'язок апеляційного суду за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглянути справу.

Отже, у випадку встановлення, що заявником подано декілька вимог, суд в резолютивній частині свого рішення повинен зазначити про задоволення (відмову у задоволенні) по кожній з таких вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ухвалою місцевого господарського суду від 10.06.2010 року порушено справу про банкрутство ТОВ "Катана" за особливостями провадження згідно статті 52 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013 року, як щодо боржника, у якого відсутнє будь-яке майно; постановою суду від 24.06.2010 року боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Нагорнєву Т.В.; ухвалою суду від 11.04.2013 року, з урахуванням додаткової ухвали від 29.04.2013 року, затверджено реєстр вимог кредиторів боржника, в тому числі з вимогами ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" на суму 1 724 903, 94 грн. основного боргу та 203 грн. судових витрат (том 1, а.с. 1 - 2, 67 - 71, том 2, а.с. 131 - 136, том 3, а.с. 25 - 29, том 6, а.с. 128 - 130, 137).

Матеріалами справи підтверджується та судами встановлено, що 06.02.2015 року ліквідатор ТОВ "Катана" Нагорнєва Т.В. звернулася до місцевого господарського суду зі заявою №02-01/30 від 05.02.2015 року до ТОВ "СК-ОФІС ЦЕНТР" та ТОВ "Арпі 2012" за участю третіх осіб ТОВ "СТІ-Послуги", ТОВ "СК-Центр Нерухомості", ОСОБА_9, ОСОБА_5, резолютивна частина якої містила такі вимоги: про визнання недійсним рішення засновників ТОВ "СТІ-Послуги", оформленого протоколом №3 від 17.04.2009 року щодо збільшення Статутного (складеного) капіталу до 1 983 660 грн. за рахунок внеску ТОВ "Катана" нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення, площею 1860 кв. м, що розташоване за адресою: м. Суми, вул. Супруна, 15 та належить ТОВ "Катана" на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2004 року та рішення Господарського суду Сумської області від 23.06.2008 року у справі №17/409-08; про визнання за ТОВ "Катана" права власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Супруна, 15; про витребування у ТОВ "Арпі 2012" на користь ТОВ "Катана" 5/100 зазначеного об'єкта нерухомого майна, а у ТОВ СК "Офіс-Центр" 95/100 об'єкта (том матеріалів оскарження ухвали Господарського суду Сумської області від 09.02.2015 року у справі №19/61-10, а.с. 66 - 91).

Матеріалами справи підтверджується, що заявою №02-01/287 від 15.12.2015 року ліквідатор Нагорнєва Т.В. змінила предмет своїх вимог та просила: визнати недійсним рішення засновника ТОВ "Катана" щодо внесення до статутного капіталу ТОВ "СТІ-Послуги" об'єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення, площею 1860 кв. м, що розташоване за адресою місто Суми, вул. Супруна,15, оформленого Рішенням ТОВ "Катана" від 17.04.2009 року; визнати за ТОВ "Катана" право власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: місто Суми, вул. Супруна, 15; витребувати у ТОВ "Адамант-Нерухлмість (м. Суми, вул. Супруна, 15 код ЄДР 38602246) на користь ТОВ "Катана" нерухоме майно за адресою: м. Суми, вул. Супруна, 15 (том 8, а.с. 225).

Отже, заява ліквідатора Нагорнєвої Т.В. від 06.02.2015 року із змінами від 15.12.2015 року як така, що подана після 19.01.2013 року, повинна була розглядатися судами у межах справи про банкрутство з урахуванням змін до статей 16, 12 ГПК України щодо виключної підсудності спорів з майновими вимогами до боржника (ліквідатор як уповноважена особа на проведення ліквідаційної процедури заявила вимогу про визнання недійсним рішення органу управління боржником - його засновника ОСОБА_10, про безоплатну передачу майна боржника до статутного капіталу іншої юридичної особи) та частини 1 статті 25 Закону про банкрутство.

Відтак, висновки судів про непідвідомчість даного спору розгляду у справі про банкрутство є помилковими та не відповідають вимогам зазначених норм процесуального права та практики Верховного Суду України згідно Постанови №16/047 від 13.04.2016 року у справі №908/4804/14.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає про те, що рішення загальних зборів учасників та інших органів юридичної особи (наприклад, рішення власника ТОВ із часткою 100%) є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин та можуть бути визнані недійсними у певних випадках (абзаци 2 - 3 пункту 2.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 25.02.2016 року "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин"). Зокрема у справі про банкрутство можуть визнаватися недійсними юридичні акти за якими здійснюється передача активів боржника, з огляду на встановлену процесуальним законом виключну підсудність майнових спорів судам в межах провадження у справі про банкрутство .

Колегія суддів касаційного суду зазначає про помилковість висновків судів про відсутність встановлення обставин укладення правочину з відчуження майна боржника до статутного капіталу третьої особи.

Так, згідно зі статтею 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Односторонній правочин може створювати для інших осіб обов'язки лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Статтями 87, 89 (частина 5) ЦК України визначено, що для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками). Зміни до установчих документів юридичної особи набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації, а у випадках, встановлених законом, - з моменту повідомлення органу, що здійснює державну реєстрацію про такі зміни (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення боржника про виведення майна 17.04.2009 року).

Статтями 17, 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в редакції станом на 17.04.2009 року) визнано обов'язковою державну реєстрацію розміру статутного фонду юридичної особи та змін про його збільшення або зменшення.

Отже, рішення органу управління юридичної особи про передачу належного їй майна в статутний капітал іншого суб'єкта господарювання є одностороннім правочином (юридичним актом), спрямованим на припинення права власності на майно такої юридичної особи, яке створює для іншого суб'єкта господарювання правомочності прийняти таке майно до статутного капіталу та визначити в установчих документах розмір частки у статутному капіталі, яка за взаємною домовленістю з цих осіб відповідає майновому внеску до статутного капіталу.

Відтак, в межах провадження у справі про банкрутство можуть бути розглянуті вимоги про визнання недійсним такого одностороннього правочину, як і вимоги про визнання права власності на спірне майно та витребування його від останнього набувача.

З огляду на зазначене, прийняті рішення суду першої та апеляційної інстанцій слід скасувати як такі, що прийняті з порушенням зазначених вище вимог процесуального та матеріального права, а справу №19/61-10 передати на новий розгляд в іншому складі суду до місцевого господарського суду в частині розгляду заяви ліквідатора Нагорнєвої Т.В. №02-01/30 від 05.02.2015 року (з урахуванням заяви №02-01/287 від 15.12.2015 року).

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" задовольнити частково.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.05.2016 року та ухвалу Господарського суду Сумської області від 08.02.2016 року у справі №19/61-10 скасувати.

Справу №19/61-10 передати на новий розгляд в іншому складі суду до Господарського суду Сумської області в частині розгляду заяви ліквідатора ТОВ "Катана" Нагорнєвої Т.В. №02-01/30 від 05.02.2015 року (з урахуванням заяви №02-01/287 від 15.12.2015 року).

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді Л.В. Жукова

Н.Г. Ткаченко