КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2016 р. Справа№ 910/26996/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Жук Г.А.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю

представників сторін: від ДВС - Мілоцький О.Л.;

від позивача - Бородкін Д. І.;

від відповідача - Кузьменко М.А., Кренець О.С.

розглянувши

апеляційну скаргу Державного підприємства "Інформаційний центр"

Міністерства юстиції України

на ухвалу

Господарського суду міста Києва

від 15.01.2016 року

за скаргою Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку

передових технологій"

на дії і бездіяльність Відділу державної

виконавчої служби Шевченківського районного

управління юстиції у місті Києві

у справі № 910/26996/14 (суддя Прокопенко Л.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку

передових технологій"

до Державного підприємства "Інформаційний центр"

Міністерства юстиції України

про стягнення 1 006 378,97 грн.

та за зустрічним

позовом Державного підприємства "Інформаційний центр"

Міністерства юстиції України

до Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку

передових технологій"

про визнання права оренди

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.01.2016 року скаргу Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" на рішення, дію/бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві - задоволено.

Визнано незаконною бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука А.М. щодо не накладення арешту на рахунки Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № 485253051.

Зобов'язано державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука А. М. накласти арешт на кошти боржника у виконавчому провадженні №485253051 - Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні.

Визнано недійсною Постанову про зупинення виконавчого провадження від 20.10.2015 у виконавчому провадженні № 485253051.

Визнано незаконною бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука А.М. щодо не проведення перевірки майнового стану боржника у виконавчому провадженні №485253051 - Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України;

Зобов'язано державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука А.М. провести перевірку майнового стану боржника у виконавчому провадженні № 485253051 Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати п. 2-5 резолютивної частини ухвали Господарського суду м. Києва від 15.01.2016 року. Прийняти нове рішення, яким у частині вимог 1-4 викладених в апеляційній скарзі відмовити. В іншій частині ухвалу Господарського суду м. Києва від 15.01.2016 року залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2016 р. Державному підприємству "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України відновлено строк подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.01.2016 року, прийнято її до розгляду, порушено апеляційне провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Баранець О.М.; судді: Рябуха В.І., Сітайло Л.Г.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-52/5263/16 від 29.09.2016 р. справу №910/26996/14, через припинення повноважень судді Рябухи В.І. у зв'язку із звільненням у відставку та виходом з 03.10.2016 р. у відпустку судді Сітайло Л.Г., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 29.09.2016 р., справу № 910/26996/14 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя: Баранець О.М., судді: Калатай Н.Ф., Жук Г.А.

Згідно протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.01.2016 року у справі № 910/26996/14 передано для розгляду раніше визначеному автоматизованою системою складу суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.09.2016 року прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України у складі: головуючий суддя: Баранець О.М., судді: Калатай Н.Ф., Жук Г.А..

03.10.2016 р. представник позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів подав відзив на апеляційну скаргу.

03.10.2016 р. представник відповідача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів подав уточнення до апеляційної скарги.

В судове засідання 03.10.2016 року представники сторін та ВДВС з'явились. Розгляд справи було відкладено на 17.10.2016 р.

В судове засідання 17.10.2016 р. представники сторін та ВДВС з'явились.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 106 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду м. Києва від 08.04.2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 81-А, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (04073, м. Київ, вул. Ливарська, буд. 1 (літера А), ) заборгованість в орендній платі з урахуванням індексу інфляції в розмірі 446231 (чотириста сорок шість тисяч двісті тридцять одна) грн. 25 коп., три відсотки річних в розмірі 10848 (десять тисяч вісімсот сорок вісім) грн. 34 коп., пеню в розмірі 608 (шістсот вісім) грн. 65 коп., неустойку в розмірі 597748 (п'ятсот дев'яносто сім тисяч сімсот сорок вісім) грн. 09 коп., судовий збір в розмірі 21108 (двадцять одна тисяча сто вісім) грн. 74 коп. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 року апеляційну скаргу залишено без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.10.2015 касаційну скаргу задоволено частково.

Представником позивача отримано скаргу на рішення, дію/бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві. За змістом скарги скаржник просив:

1. Визнати незаконною бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука А.М. щодо не накладення арешту на рахунки Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № 485253051;

2. Зобов'язати державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука А.М. накласти арешт на кошти боржника у виконавчому провадженні №485253051 - Державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні;

3. Визнати недійсною Постанову про зупинення виконавчого провадження від 20.10.2015 року у виконавчому провадженні №485253051;

4. Визнати незаконною бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука А.М. щодо не проведення перевірки майнового стану боржника у виконавчому провадженні №485253051 - Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України;

5. Зобов'язати державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука А.М. провести перевірку майнового стану боржника у виконавчому провадженні №485253051 Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України.

Як вбачаєтьбся з матеріалів даної справи, рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2015 року набуло законної сили 10.06.2015 року після його перегляду в апеляційному порядку та є обов'язковим для виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Рішенням Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року у справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02), зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені в параграфі 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2015 року, за заявою позивача, Господарським судом міста Києва видано судовий наказ від 03.07.2015 року, який є виконавчим документом в розумінні ст. 116 Господарського процесуального кодексу України та ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження".

Даний наказ Господарського суду міста Києва було пред'явлено позивачем до виконання до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві 22 липня 2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Всупереч цьому, постанова про відкриття виконавче провадження була винесена державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщуком А. М. лише 21.08.2015 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Проте, як вказував сам виконавець у своїй заяві про відстрочення виконання рішення, боржник отримав постанову про відкриття виконавчого провадження лише 15.09.2015 року.

Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження", у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відповідно до ч. 8 ст. 52 Закону, державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Таким чином, державний виконавець мав розпочати примусове виконання рішення не пізніше, ніж 23 вересня 2015 року. Однак, на час розгляду справи в суді, державним виконавцем не вчинено дій, необхідних для виконання рішення суду - не накладено арешт на рахунки боржника, не вжито заходів щодо розшуку майна боржника.

Отже, така бездіяльність державного виконавця є незаконною, а тому вимоги скаржника про визнання незаконною бездіяльність державного виконавця щодо не накладення арешту на рахунки Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, зобов'язання державного виконавця накласти арешт на кошти боржника у виконавчому провадженні, визнання незаконною бездіяльність державного виконавця щодо не проведення перевірки майнового стану боржника у виконавчому провадженні зобов'язання державного виконавця провести перевірку майнового стану боржника є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги скаржника про визнання недійсною Постанову про зупинення виконавчого провадження від 20.10.2015 року, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження може бути зупинено у разі звернення державного виконавця до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, що підлягає виконанню, про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення чи зміну способу і порядку виконання.

Таким чином, саме по собі звернення державного виконавця до суду з заявою про відстрочення виконання рішення не є підставою для обов'язкового зупинення виконавчого провадження.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 39 закону, державний виконавець виносить вмотивовану постанову про зупинення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтями 37 і 38 цього Закону.

Таким чином, зупинення виконавчого провадження у випадку звернення державного виконавця до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду є його правом, однак не є обов'язком. Застосування цього права державним виконавцем має бути мотивовано в постанові про зупинення виконавчого провадження, необхідно враховувати інтереси обох сторін виконавчого провадження, та сприяти досягненню мети виконавчого провадження - повного і своєчасного виконання рішення суду.

Всупереч цьому, постанова взагалі не є вмотивованою. В ній міститься лише посилання на заяву відповідача до державного виконавця від 06 жовтня 2015 року та про звернення державного виконавця до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду, але відсутнє мотивування необхідності зупинення виконавчого провадження.

Також необґрунтованою є і заява державного виконавця про відстрочення виконавчого провадження, що вказує на те, що така заява була лише формальною підставою для зупинення виконавчого провадження.

У вказаній вище заяві стверджується, про нібито складний матеріальний стан відповідача у зв'язку із відсутністю бюджетного фінансування, а також визначення іншого державного підприємства адміністратором Єдиних та Державних реєстрів замість відповідача. Однак, наведені вище аргументи щодо складного фінансового стану не підтверджені жодними доказами, а зміна підприємства-адміністратора реєстру не означає припинення фінансування відповідача. Більше того відповідач є державним комерційним підприємством, а відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського кодексу України, державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Отже, відповідач веде свою господарську діяльність самостійно, на власний ризик і відповідає всім наявним майном, незалежно від фінансування його діяльності із Державного бюджету України.

Відповідно до вимог ст. 121-2 ГПК України, скарги на дії або бездіяльність органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень.

У пункті 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" зазначено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Частиною третьою статті 1212 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов'язання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука А. М. накласти арешт на кошти боржника у виконавчому провадженні №485253051 - Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні та зобов'язання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Поліщука А.М. провести перевірку майнового стану боржника у виконавчому провадженні № 485253051 Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України від вчинення яких безпідставно ухилився державний виконавець.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Необґрунтованість заяви державного виконавця про відстрочення виконання рішення суду та постанови про зупинення виконавчого провадження свідчить про зловживання державним виконавцем в інтересах відповідача своїми правами, наданими йому Законом України "Про виконавче провадження". За таких умов суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про визнання недійсною постанови державного виконавця від 20 жовтня 2015 року про зупинення виконавчого провадження № 48523051.

Посилання відповідача на постанову про відкладення вчинення виконавчих дій не спростовують встановленої судом першої інстанції незаконності дій та бездіяльності державного виконавця.

В подальшому, вчинення виконавчих дій було відкладено державним виконавцем постановою від 21.09.2015 року до 05.10.2015 року.

Проте, навіть після спливу строку відкладення виконавчих дій, після 05.10.2015 року, державний виконавець продовжував, без будь-яких підстав, ухилятися від вчинення виконавчих дій - примусове стягнення не розпочав, арешт на рахунки та майно боржника не накладав, перевірку майнового стану боржника не здійснював. Постанова про зупинення виконавчого провадження була винесена лише 20.10.2015 року.

Таким чином, навіть після завершення строку відкладення виконавчих дій, виконавець мав достатньо часу для початку виконавчих дій, накладення арешту на кошти та майно боржника, вжиття заходів щодо розшуку майна боржника. Враховуючи це, суд першої інстанції законно та обгрунтовано визнав незаконною бездіяльність державного виконавця, оскільки ним не було вчинено вказаних дій, а також зобов'язав державного виконавця вчинити відповідні дії. Апеляційна скарга не спростовує наведеного.

Без виконання ч. 8 ст. 52 Закону, з'ясування майнового стану боржника, виконавець не мав права звергатись до суду з клопотання про відстрочення виконання рішення, оскільки виконавцем не з'ясовано можливість виконання рішення суду та наявність дійсних перешкод у його виконанні. У зв'язку з цим, встановлені Законом підстави зупинення виконавчого провадження були створені державним виконавцем штучно в інтересах боржника, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Таким чином, дії державного виконавця щодо зупинення виконавчого провадження є не лише безпідставними, а й спрямованими на перешкоджання Позивачу в реалізації його права на виконання рішення суду в порядку Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Виходячи з викладеного, колегія суддів на підставі вищенаведених встановлених та досліджених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції в розумінні статті 104 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Ухвалу Господарського суду м. Києва від 15.01.2016 року у справі № 910/26996/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Матеріали справи № 910/26996/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам та ВДВС.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Н.Ф. Калатай

Г.А. Жук