ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 р. Справа № 902/1462/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Міліціанова Р.В.,

за участі секретаря судового засідання Незамай Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1 (02192, АДРЕСА_1; 02152, АДРЕСА_2)

до: Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" (22800 Вінницька область, м. Немирів, вул. Горького, 31)

про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану частину відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

за участю:

представника відповідача - Тапанової Р.А., за довіреністю;

ВСТАНОВИВ:

04.11.2015 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовом до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff", в якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24.10.2016 року) просить стягнути з відповідача 9921,49 - забрнгованості по заробітній платі, 3684,02 грн. - компенсації за невикористану частину щорічної відпустки, 44711,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2014 року по 05.08.2014 року, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2015 року по дату винесення судового рішення по даній справі.

Позовна заява мотивована тим, що позивачку звільнено 30.04.2014 року за згодою сторін, на підставі письмової заяви, поданої керівнику Департаменту по роботі з персоналом, згідно наказу підписаного ОСОБА_4, однак повного розрахунку при звільненні проведено не було.

Тому, ОСОБА_1 наполягала на стягненні невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану частину відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Представники відповідача у судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечували, наголошували на тому, що при звільненні з позивачем здійснено повний розрахунок, вказували на відсутність повноважень у ОСОБА_4 на підписання наказу про звільнення №821/К від 29.04.2014 року ОСОБА_1 та недотримання встановленого на підприємстві порядку звільнення працівників, позивача було звільнено з посади повноважною на це особою 29 серпня 2014 року згідно п.4 ст.40 КЗпП України за прогул

Тому, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 19.01.2016 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.04.2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016 року скасовано Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.04.2016 та Рішення Господарського суду Вінницької області від 19.01.2016 року, справу №902/1462/15 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судом касаційної інстанції зазначено, що не дослідженими залишилися судові рішення з аналогічних позовів про стягнення грошових сум за затримку розрахунку при звільненні за інші періоди, не надано правової оцінки доводам позивача відносно того, що при видачі наказу №323-НК від 29.08.2014 року відповідач був обізнаний про її звільнення саме на підставі наказу № 821/К від 29.04.2014 року, оскільки ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2014 у справі № 753/8712/14-ц та Дніпровського районного суду м. Києва від 02.07.2014 у справі № 755/16968/14-ц був повідомлений про порушення провадження у даних справах, предметом позову яких є стягнення з відповідача грошових сум за затримку розрахунку при звільненні, крім того станом на 29.08.2014 року (дата винесення наказу №323-НК про звільнення за прогул) ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з іншою юридичною особою.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши, з урахування вказівок Вищого господарського суду України, матеріали справи та надані докази, встановив наступне.

16 листопада 2009 року позивача було прийнято на роботу на посаду юрисконсульта з інтелектуальних прав Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff", що підтверджено заявою працівника та наказом про прийняття на роботу.

20 жовтня 2011 року єдиним власником ДП "УГК "Nemiroff" компанією „Nemiroff Holdings Limited" прийнято рішення № 20-10-2011/1 (том.2 а.с.63), яким, зокрема:

усунуто (відкликано) ОСОБА_5 від виконання обов'язків Генерального директора Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" з 24 жовтня 2011 року або в перший день після її виходу з відпустки (лікарняного), відпустки без збереження заробітної плати;

призначено ОСОБА_6 генеральним директором дочірнього підприємства з 25 жовтня 2011 року;

встановлено, що єдиною особою, яка має право вчиняти дії від імені Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff", в тому числі підписувати договори (угоди, контракти), правочини (юридично значимі дії), та вчиняти будь-які інші дії без довіреності є Генеральний директор (керівник) Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" ОСОБА_6.

04.03.2014 року Ухвалою Господарського суду м. Києва у справі №910/3478/14 забезпечено позов ДП "УГК "Nemiroff" - заборонено всім державним реєстраторам реєстраційної служби Немирівського районного управління юстиції Вінницької області вносити записи про зміну керівника ДП "УГК "Nemiroff" (том.2 а.с.199-202).

12.03.2014 року Генеральним директором ДП "УГК "Nemiroff" ОСОБА_6 винесено Накази про вступ до виконання посадових обов'язків, введення в обіг нових печаток, скасовано всі довіреності, видані до цієї дати (том.1 а.с.219-223),

13.03.2014 року Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/3176/14 вжито заходи забезпечення адміністративного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_7 - зупинено реєстраційну дію від 12.03.2014 року щодо внесення змін до ЄДРЮОФОП про зміну керівника ДП "УГК "Nemiroff" (том.2 а.с.195-198).

24.03.2014 року Наказом №24/03/2014 Генерального директора ДП "УГК "Nemiroff" ОСОБА_6 затверджено акт про простій ДП "УГК "Nemiroff", який продовжено наказами від 31.03.2014 року, 07.04.2014 року, 14.04.2014 року, 22.04.2014 року до 31.05.2014 року.

Актами №1, №№3-6 від 24 березня, 02 червня, 01 липня, 01 серпня, 29 серпня "Про відсутність працівників на території підприємства та робочих місцях" комісією ДП "УГК "Nemiroff" встановлено відсутність на робочому місці ОСОБА_1 протягом періоду з 29.03.2014 року по 29.08.2014 року (том.2 а.с.119-159).

ДП "УГК "Nemiroff" відображено факт відсутності позивача на робочому місці в табелях обліку використання часу (том.1 а.с.89-100).

13.05.2014 року ДП "УГК "Nemiroff" отримало рекомендований лист від ОСОБА_9, в якому знаходились:

- оригінал наказу №821/К від 29 квітня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з 30.04.2014 року з посади Директора юридичного департаменту підприємства;

- копія заяви ОСОБА_1 від 15 квітня 2014 року про звільнення за власним бажанням із зазначенням дати звільнення - 30.04.2014 року.

- копія заяви ОСОБА_1 від 15 квітня 2014 року про виплату грошової компенсації (том.1 а.с.16-22).

З наданої позивачем копії трудової книжки серії АФ № 478652 (том.2 а.с.184-186) вбачається, що в ній зроблений запис №5 від 30.04.2014 наступного змісту: "Звільнена з посади юрисконсульта інтелектуальних права за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Заступник генерального директора ОСОБА_9, підстава внесення запису - наказ № 821/К від 29.04.2014. Запис, посвідчений печаткою підприємства - "Для документів №1 Nemiroff і.к. 30805594".

18 червня 2014 року позивачка направила до ДП "УГК "Nemiroff" вимогу про сплату заробітної плати за частину березня та квітень 2014 року та компенсації за невикористану частину відпустки (том.1 а.с.23-25).

Даний лист отримано відповідачем 23.06.2014 року, що підтверджено письмовими поясненнями та матеріалами вхідної кореспонденції підприємства.

22 липня 2014 року, Ухвалою Господарського суду Вінницької області у справі №902/798/14, за заявою Компанії "Nemiroff Holding Limited", було порушено провадження про банкрутство ДП "УГК "Nemiroff", введено процедуру розпорядження майном боржника.

23 липня 2014 року було здійснено офіційне оприлюднення даного факту на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет за №6508 - повідомлення про порушення провадження у справі №902/798/14 про банкрутство ДП "УГК "Nemiroff" із зазначенням про те, що граничний строк на пред'явлення грошових вимог кредиторів до боржника становить тридцять днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

29.08.2014 року на підставі Наказу №323-НК Генерального директора Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" ОСОБА_6 позивачку було звільнено із займаної посади згідно п.4 ст.40 КЗпП України за здійснений в період 24.03.2014 р. по 29.08.2014 р. прогул.

Рекомендованим листом від 02.09.2014 року, отриманим ОСОБА_1, відповідачем направлено копію наказу про звільнення з ДП "Українська горілчана компанія "Nemiroff" за ч.4 ст.40 КЗпП у зв'язку з прогулом та повідомлено, що нарахована їй до виплати сума 1 724 гривень 60 копійок заробітної плати та грошової компенсації за всі не використані нею дні щорічної відпустки була перерахована відповідачем на його ім я в ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" по системі Аваль - Експрес, а також роз'яснено, що грошові кошти можуть бути отримані позивачем в будь-якому зручному для нього відділенні Банку при пред'явлені паспорту та ідентифікаційного податкового номеру.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.10.2015 року у цивільній справі №755/16968/14-ц задоволено позов, стягнуто з Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 153493,02 грн. (том.1 а.с.31-40).

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 року у справі №902/798/14 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про включення до складу кредиторів Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff' з сумою грошових вимог в розмірі 40357,04грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1.1 Статуту ДП "УГК "Nemiroff" (том.2 а.с.47-62), Дочірнє підприємство "Українська горілчана компанія "Nemiroff" створено для здійснення господарювання з метою поліпшення економічного і соціального стану і одержання прибутку власником.

Згідно п. 1.3 Статуту підприємства, його єдиним власником є Компанія „Nemiroff Holdings Limited", зареєстрована у відповідності до законодавства Республіки Кіпр.

Відповідно до п. 5.2 Статуту Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff", вищим органом управління підприємства є власник підприємства, виконавчим органом підприємства є генеральний директор.

В силу п. 5.3.1 Статуту ДП "Українська горілчана компанія „Nemiroff", власник має право брати участь в управління підприємством шляхом прийняття рішень з найбільш важливих питань діяльності підприємства відповідно до процедури прийняття рішень.

Генеральний директор призначається і усувається з посади власником. Рішення про усунення (звільнення, відсторонення) генерального директора з посади приймається власником (п. 5.7.1 Статуту).

Відповідно до п. 5.7.5 Статуту Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія „Nemiroff", генеральний директор може бути усунений з посади відповідним рішенням власника в будь-який час і з будь-яких підстав.

Згідно пп. 5.3.1.5 Статуту Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія „Nemiroff", тільки власник може приймати рішення, зокрема, про призначення та усунення з посади генерального директора підприємства.

Підпунктом 5.6.5 Статуту ДП "УГК "Nemiroff" визначено, що Генеральний директор без довіреності діє від імені підприємства, представляє його інтереси в інших підприємствах, організаціях і державних органах; укладає трудові договори з посадовими особами, виконавчим персоналом та працівниками підприємства; здійснює прийняття та звільнення працівників підприємства.

Згідно з внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відомостями єдиною особою, яка з 25.10.2011 року має повноваження вчиняти без довіреності дії від імені відповідача, є Генеральний директор ОСОБА_6

Положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", яка визначає статус відомостей ЄДР, передбачено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до ЄДР, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до п. п. 5.6.5.8 та 5.6.13 статуту Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія „Nemiroff", виконавчий орган підприємства (генеральний директор) забезпечує виконання рішень власника, зобов'язань перед бюджетом та контрагентами за договорами; рішення власника підприємства є обов'язковим для виконавчого органу.

В силу п.5.6.5.14 Статуту, Генеральний директор укладає трудові договори з посадовими особами, виконавчим персоналом та працівниками Підприємства, здійснює прийняття та звільнення працівників.

Таким чином, вирішення питання працевлаштування, звільнення працівників Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія „Nemiroff" віднесено до виключної компетенції Генерального директора.

У разі відсутності Генерального директора його обов'язки виконує особа. Спеціально уповноважена Власником Підприємства шляхом видачі відповідного рішення та оформлення відповідної довіреності (п.5.6.12 Статуту).

Тобто, делегування повноважень Генерального директора допускається виключно у випадку його відсутності та за наявності волевиявлення Компанії „Nemiroff Holdings Limited", як Власника Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія „Nemiroff".

Вищеперелічені положення Статуту ДП УГК „Nemiroff" надають суду можливість зробити висновок про те, що вирішення питання про переведення працівників, звільнення їх з роботи не віднесено до безпосередньої компетенції Заступника генерального директора підприємства.

Матеріали справи не містять відомостей про прийняття Компанією „Nemiroff Holdings Limited" рішення про виконання обов'язків Генерального директора ОСОБА_4 та видачу відповідної довіреності.

Тому, суд приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_4 повноважень на видачу від імені ДП УГК „Nemiroff", як роботодавця позивача, Наказу №821/К від 29 квітня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи, починаючи з 30.04.2014 року.

Таким чином, даний наказ не є документом уповноваженого органу підприємства, тобто не впливає на правовий статус працівника та не підтверджує припинення трудових відносин ОСОБА_1 з відповідачем.

Порядок ведення трудових книжок працівників врегульовано Інструкцією, затвердженою Наказом Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року.

Згідно з п.2.4. Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження).

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п.4.1. Інструкції).

Отже, внесений ОСОБА_4, яка не мала відповідних повноважень, запис до трудової книжки позивача про її звільнення є недійсними (даний факт може бути встановлено судом при розгляді трудового спору - 2.10 Інструкції) та не має юридичної сили.

Тому, наданий позивачем наказ, підписаний ОСОБА_4, як не уповноваженою особою, запис у трудовій книжці, який суперечать вимогам п.п.2.4., 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, з огляду на положення ст.ст.34, 43 ГПК України, оцінюються судом як недопустимі докази припинення трудових відносин між працівником та роботодавцем.

Не приймаються також судом до уваги доводи позивачки (том.2 а.с.34) відносно відсутності у ОСОБА_6 повноважень як Генерального директора ДП УГК "Nemiroff", зокрема, стосовно скасування його довіреності, затвердження примірників печаток, вирішення питання стосовно трудових правовідносин з огляду на чинність у березні - квітні 2014 року Ухвали Господарського суду м. Києва від 04.03.2014 року у справі №910/3478/14 забезпечено позов ДП "УГК "Nemiroff" якою заборонено всім державним реєстраторам реєстраційної служби Немирівського районного управління юстиції Вінницької області вносити записи про зміну керівника ДП "УГК "Nemiroff", а також Ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/3176/14 від 13.03.2014 року, якою вжито заходи забезпечення адміністративного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_7 - зупинено реєстраційну дію від 12.03.2014 року щодо внесення змін до ЄДРЮОФОП про зміну керівника ДП "УГК "Nemiroff".

Згідно зі ст. 24 КЗпП (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

У п.7 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6 листопада 1992 року взагалі не згадано укладення трудового договору виходячи з визначення ч.1 ст. 24 КЗпП України, а йдеться тільки про два юридичні факти, з якими пов'язується виникнення трудових правовідносин, - наказ про прийняття на роботу і фактичний допуск до роботи.

Отже, для початку перебігу трудових відносин працівника і роботодавця достатньо одночасного існування двох юридичних фактів: волевиявлення роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) та фактичний допуск працівника до виконання роботи.

Положення КЗпП України, в частині регулювання трудових відносин, мають пріоритет перед нормами Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Отже, виникнення трудових відносин керівника юридичної особи, набуття відповідних прав, гарантій та покладення на нього трудових обов'язків не залежить від факту внесення відомостей до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань України.

Матеріали справи містять Рішення єдиного власника ДП "УГК "Nemiroff" - Компанії „Nemiroff Holdings Limited" № 20-10-2011/1 від 20 жовтня 2011 року (том.2 а.с.63) про призначення з 25.10.2011 року на посаду Генерального директора підприємства ОСОБА_6, а також Наказ останнього від 12.03.2014 року про вступ до виконання посадових обов'язків.

Дія вказаних документів не зупинялась, рішення про їх скасування не приймалося, що свідчать про виникнення трудових правовідносин та набуття ОСОБА_6 статусу Генерального директора ДП "УГК "Nemiroff" в розумінні ст.24 КЗпП України.

Тому, чинні на момент виникнення спірних правовідносин судові рішення, якими зупинено дії державного реєстратора щодо внесення відомостей про керівника відповідача, жодним чином не обмежили компетенцію ОСОБА_6 із затвердження нових печаток підприємства, скасування довіреності позивачки.

При визначенні правових підстав для стягнення на користь позивача конкретної суми заробітної плати та заробітної плати за невикористану частину щорічної відпустки суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Тобто, підставою для стягнення на користь працівника заробітної плати є встановлення обставин виконання ним роботи під час перебування у трудових відносинах з роботодавцем.

З матеріалів справи вбачається, що за період з 01.03.2014 року по 23.03.2014 року включно позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 5716,15 грн. (довідка ДП УГК "Nemiroff" від 08.07.2015 року (том.1 а.с.74).

Відповідно до ст.248 ЦК України, особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Суд виходить з того, що довіреність втрачає чинність з моменту її скасування, не виконання обов'язку з повідомлення представника та третіх осіб впливають на права та обов'язки саме третіх осіб (ч.3 ст.248 ЦК України), при цьому строк дії самої довіреності не продовжується.

З огляду на положення ч.3 ст.248 ЦК України, вчинені представником право чини вважатимуться правомірними до того часу як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності.

Питання чинності довіреності є правовою категорією цивільних правовідносин, водночас, у галузі трудового права, припинення дії довіреності свідчить лише про обмеження позивача з виконання однієї з трудових функцій, примусове відсторонення від виконання частини трудових обов'язків, які в цілому не припиняються, адже роботодавцем не винесено наказ про його звільнення.

У п.67 Правових позицій Верховного суду України щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ окремо розглядається випадок, коли працівник без дозволу адміністраціі виконує певне службове завдання не на своєму робочому місці, але протягом робочого часу, тобто йдеться про випадок, коли роботу виконано, але за відсутності виконавця на робочому місці без дозволу.

Такі дії за своєю правовою суттю є порушенням трудової дисципліни, однак не підпадають під поняття прогулу.

Тобто, роботодавець у випадку виконання працівником обов'язків, які не входять до його компетенції, або здійснені без відповідного дозволу, за порушення трудової дисципліни, має право застосувати одне з дисциплінарних стягнень, передбачених КЗпП України (догана чи звільнення) або внутрішніми документами (колективних договір, правила внутрішнього трудового розпорядку, посадова інструкція, контракт, тощо).

При цьому, відсутні нормативні підстави для звільнення роботодавця від обов'язку виплатити заробітну плату за період виконання працівником обов'язків у зазначений спосіб.

Позивачем надано допустимі докази згідно яких вона з 24.03.2014 року по 22.04.2014 року включно приймала участь в судових засіданнях, складала процесуальні документи від імені ДП "УГК "Nemiroff", зокрема:

26.03.2014 року подано клопотання до Господарського суду м. Києва у справі №910/25275/13;

15.04.2014 року подано до Господарського суду м. Києва заяву про видачу копії судового рішення у справі №910/25275/13;

22.04.2014 року - участь в судовому засіданні Вищого господарського суду України у справі №918/1930/13 (том.2 а.с.157-171).

ДП "УГК "Nemiroff" мало можливість шляхом застосуванням заходів дисциплінарного впливу, а не шляхом не виплати заробітної плати, надати оцінку вчиненню позивачем дій, які суперечили інтересам роботодавця.

Документи ДП "УГК "Nemiroff", які регулюють трудові відносини не передбачають можливості зменшення розміру заробітної плати у випадку виконання обов'язків без відповідного дозволу, протягом спірного періоду роботодавець ДП "УГК "Nemiroff" не скористався правом застосування до ОСОБА_11 дисциплінарних стягнень або звільнення із займаної посади, що покладає на відповідача обов'язок виплатити заробітну плату за виконану роботу.

Також, суперечать вимогам ст.ст. 34, 113 КЗпП України, фактичним обставинам справи, складення відповідачем Актів №1, №№3-6 від 24 березня, 02 червня, 01 липня, 01 серпня, 29 серпня про прогул та відсутність позивачки на робочому місці.

Дії працівника, що виразились у відсутності за робочим місцем, можуть кваліфікуватись як прогул лише у випадку дотримання роботодавцем вимог законодавства про працю щодо належної організації робочого місця та оформлення трудових відносин.

Відповідно до ст.57 КЗпП України, час початку і закінчення роботи має встановлюватись правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності.

ОСОБА_1 у години роботи приймала участь у судових засіданнях, тому дотримувалася правил внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно з ст.29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний, зокрема, проінформувати під розписку про умови праці, визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Однак, відповідачем не дотримано даних вимог закону, наказ про прийняття на роботу, посадова інструкція, підписана ОСОБА_11, не містять відомостей про визначення конкретного робочого місця, характер роботи юрисконсульта передбачає можливість відрядної праці поза межами території підприємства.

Згідно з актом від 28.03.2014 року, складеним інвентаризаційною комісією ДП "УГК "Nemiroff", на підприємстві було проведено інвентаризацію наявності трудових книжок та особових карток працівників №П-2 в період з 24 березня 2014 року по 28 березня 2014 року, в результаті якої не було виявлено особову картку та трудову книжку ОСОБА_12

17.04.2014 року ДП "УГК "Nemiroff" звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Немирівському районі Вінницької області з запитом про надання інформації стосовно працівників, які перебувають в трудових відносинах з підприємством.

Листом ПФУ в Немирівському районі Вінницької області від 22.04.2014 р. вих. №685/06-47/03 відповідачу надано інформацію щодо працівників, які за відомостями ПФУ перебували в трудових відносинах з ДП "Українська горілчана компанія "Nemiroff" в період з 01 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року (том.1 а.с.224-233).

Дані акти підтверджують порушення роботодавцем правил організації роботи із зберігання та ведення трудових книжок працівників.

На підставі п.п.5.1. - 6.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, ДП "Українська горілчана компанія "Nemiroff" мало змогу виготовити дублікат трудової книжки, внести відповідні записи про прийняття на роботу, проходження служби та, за наявності достатніх правових підстав, про звільнення із займаної посади.

Крім того, 24.03.2014 року Наказом №24/03/2014 Генерального директора ДП "УГК "Nemiroff" ОСОБА_6 затверджено акт про простій ДП "УГК "Nemiroff", який продовжено наказами від 31.03.2014 року, 07.04.2014 року, 14.04.2014 року, 22.04.2014 року.

Згідно ст.30 Закону України "Про оплату праці" роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Тому, ДП "УГК "Nemiroff" зобов'язано було забезпечити у табелях обліку робочого часу за березень - квітень 2014 року відображення відомостей про простій.

Продовження виконання трудових обов'язків підтверджує перебування ОСОБА_11 хоча не на робочому місці, однак за місцем роботи, що не може бути кваліфіковано як прогул.

Згідно ст.34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Простій оголошується на всьому підприємстві, структурному підрозділі, однак нормами чинного законодавства не передбачено можливості застосування простою вибірково відносно окремих працівників.

З контексту ст.113 КЗпП України, простій може впливати на розмір заробітної плати працівників, однак визначені даною нормою тарифи оплати праці є мінімальними гарантіями і не позбавляють роботодавця можливості нараховувати та виплачувати заробіток у повному обсязі.

ДП "УГК "Nemiroff" не зроблено застережень про зменшення розміру посадового окладу позивача на час простою.

Таким чином, не дотримання вимог законодавства про працю щодо визначення робочого місця, порушення правил обліку робочого часу у період простою, не збереження трудової книжки, не притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, винесення наказу про звільнення лише 29.08.2014 року, свідчать про неможливість кваліфікації дій позивача як прогул в розумінні п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно статті 21 Закону України "Про оплату праці": працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Як визначено ч.2 ст. 233 КЗпП України, разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи, встановлені судом факти у сукупності та надана їм правова оцінка, той факт, що трудовий договір із ОСОБА_1 в період березня - квітня 2014 року не було розірвано уповноваженою особою, відповідач зобов'язаний провести розрахунок по заробітній платі за період виконання позивачкою трудової функції.

Не спростовує даного висновку Рішення Апеляційного суду м. Києва від 05.10.2015 року у цивільній справі №755/16968/14-ц про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за інший період часу, оскільки обставини, що були предметом дослідження в ході розгляду цивільної справи не мають преюдиціального значення.

В силу ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначена преюдиція не носить для суду безумовного характеру, оскільки сторони зобов'язані довести сам факт її існування, тобто подібність обставин, які були предметом іншого судового розгляду, а також те, що оцінка фактам об'єктивної дійсності, яка надана в рамках іншої справи, повинна бути застосована при новому судовому розгляді.

У п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Будь - яке судове рішення не має для іншого складу суду наперед встановленої сили, викладені у судовому акті обставини повинні бути оцінені в сукупності з іншими засобами доказування та фактичними обставинами спірних правовідносин, що є предметом даного судового розгляду.

Сутність преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Таким чином, при визначенні обов'язковості врахування іншим судовим рішенням обставин слід брати до уваги, окрім суб'єктного складу учасників, предмет позову та характер спірних відносин, встановлювати, що аналогічне питання вже було предметом аналізу у розглянутій справі.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

При винесенні Рішення Апеляційним судом м. Києва від 05.10.2015 року у цивільній справі №755/16968/14-ц не вирішувалось питання про стягнення на користь позивача заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку.

Тобто, предметом судового розгляду не було стягнення грошової винагороди за виконану роботу.

Мотивувальна частина даного рішення не містить аналізу правомірності винесення Наказу №815/К від 29.04.2014 року, обсягу повноважень особи, яка його підписала, обставин фактичного виконання позивачем трудових обов'язків протягом спірного періоду, відомостей про перебування його на робочому місці та інше.

Вирішення даних питань взагалі не входить до предмету судового розгляду щодо стягнення з роботодавця компенсації за несвоєчасно проведені розрахунки при звільненні.

Суд також виходить з того, що визначення розміру заробітної плати носить первісний характер та є основою для проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки її виплати.

Власне, рішення по даній справі може мати правові наслідки для прийняття рішень при вирішенні позовів за похідними вимогами, а не навпаки.

Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування положень ч.3 ст.35 ГПК України, оскільки надане позивачем остаточне судове рішення не має доказового значення.

Згідно ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На виконання змагальних повноважень позивачем доведено та надано докази виконання трудових обов'язків в період з 24.03.2014 року по 22.04.2014 року включно (так 22.04.2014 року позивач приймала участь в судовому засіданні в якості представника відповідача), при цьому суд враховує, що складання процесуальних документів здійснювалось в період часу між судовими засіданнями.

Тому, суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для стягнення заробітної плати за період з 24.03.2014 року по 22.04.2014 року, нарахування суми компенсації за час невикористаної частини відпустки по 22.04.2014 року включно, а не по 24.03.2014 року, як обраховано відовідачем, або по 30.04.2014 року як вирахувано позивачкою.

Оскільки, посадовий оклад ОСОБА_1 встановлено на рівні 8188,00 грн., враховуючи, що за березень 2014 року нараховано та виплачено 5716,15 грн., то заборгованість по заробітній платі за березень 2014 року становить: 8188,00 - 5716,15 грн. = 2471,85 грн.

За квітень (по 22.04.2014 року): 8188,00/30 х 22 = 6004,53 грн.

Отже, стягненню підлягає заробітна плата в сумі: 6004,53 + 2471,85 = 8476,38 грн.

Статтею 24 Закону України "Про відпустки" передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсацій за невикористану відпустку провадиться згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок), виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців виплати компенсації за невикористану відпустку.

Якщо працівниками відпрацьовано менше 12 календарних місяців, то обчислення середньої заробітної плати провадиться виходячи з виплат за фактичний час роботи.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування суми компенсації за невикористані відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, які припадають на відпрацьований період). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Тривалість щорічної відпустки позивачки становила 24 календарні дні, за попередні роки роботи (2009-2012) не використаного 25 днів відпустки, що не заперечувалось сторонами та підтверджено відомостями з особової картки працівника.

При цьому, розрахунковим періодом за 2013-2014 роки є дата, яка відовідає дню прийняття на роботу (16 листопада) до дати завершення виконання трудових обов'язків (22.04.2014 року), тобто компенсацію слід розраховувати за фактично відпрацьований час, що відповідає п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати.

В зв'язку з цим, відповідачем невірно розрахованор суму компенсації за останні 12 місяців роботи, водночас позивачка обраховувала кількість днів відпустки з розрахунку 366 календарних днів у році (високосний рік - 2012), однак у 2014 році загальна кількість днів складає 365 календарних днів.

Тому, розрахунок такої компенсації здійснено судом самостійно.

Загального нормативно-правового акта, який би визначав порядок розрахунку кількості днів щорічної відпустки, не затверджено.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про відпустки", тривалість відпусток незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях, тому при підрахунку днів щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу доцільно скористатися механізмом нарахування оплати за дні відпустки, закладеним у Порядку, тобто прив'язку розрахунку днів відпустки робити до календарних днів робочого року, в якому працював працівник.

Робочий рік, за який надається ОСОБА_1 щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні, починається з 16.11.2013 року і закінчується датою припинення роботи - 22.04.2014 року.

Кількість днів відпустки, яка припадає на один день 24 / (365-10 (святкові та неробочі дні) =355) = 0,028169

Кількість днів невикористаної відпустки станом на 22.04.2014 року:

Кількість днів з 16.11.2013 року по 22.04.2014 року = 158 днів

Кількість днів невикористаної відпустки: 0,028169 х158 = 10,68 = 11 днів

Оскільки по обліковій картці невикористано 25 днів, що не заперечувалось представником позивача, то 11 +25 = 36 - дні невикористаної відпустки.

Заробітна плата за період нарахування відпустки (16.11.2013 року по 22.04.2014 року): 102468,76/2 (листопад 2013 року прийнято на роботу 16.11.2013 року, відпрацьовано 15 календарних днів з 30 у місяці) + 10249,62 грн. (грудень 2013) + 8202,62 (січень 2014) + 10249,62 (лютий 2014) + 8188,00 (березень 2014) + 6004,53 (по 22.04.2014 року) = 48018,77 грн.

Розмір компенсації за один день 48018,77 грн. / 158 днів (16.11.2013 року по 22.04.2014 року) = 303,92 грн.

Тобто, за 36 днів невикористаної відпустки відповідачем при звільненні мало бути сплачено 303,92 грн. х 36 = 10941,12 грн.

Розраховуючи суму компенсації позивачка помилково вирахувала 8581,54 грн., як кошти добровільно сплачені відповідачем, однак зазначена сума фактично виплачена позивачці за вирахуванням обов'язкових платежів до бюджету, що підтверджено розрахунком ДП УГК "Nemiroff" від 20.10.2016 року

Судом при визначенні суми заборгованості з коменсації за невикористану частину відпустки приймається до уваги нарахована сума компенсації з урахування полатків і зборів, оскільки відрахування проводиться роботодавцем на день фактичної виплати згідно судового рішення.

Таким чином, заборгованість з коменсації за невикористану частину відпустки при звільненні ОСОБА_1 становить: 10941,12 грн. (сума розрахована судом) - 10774,83 грн. (фактично сплачені кошти) = 166,29 грн.

З метою вирішення питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні істотне зачення має встановленея факту припинення трудових відносин між сторонами, на чому наголошено Вищим господарським судом України.

Відповідно до ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Системне тлумачення положень КЗпП України та правових позицій Верховного Суду України надають можливість зробити висновок про те, що зі спливом двох тижнів з моменту подачі працівником заяви про звільнення, за відсутності заяви про її відкликання або залищення робочого місця, відсутності наміру прожовжувати виконання роботи, дія трудового договору припиняється.

Положення другого речення частини першої статті тридцять восьмої КЗпП України надають працівнику можливість визначити конкретну дату звільнення, у разі, коли подача заяви зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин.

Однак, у заяві від 15.04.2014 року не відображено обставин, які зобов'язують роботодавця звільнити ОСОБА_1 в зазначений строк./

Тому, суд розцінює дану заяву як намір припинити трудові відносини на підставі першого речення частини першої статті тридцять восьмої КЗпП України через два тижні з моменту подачі заяви.

Суд критично оцінює надані позивачем та направлені суду пояснення працівника ДП УГК "Nemiroff" ОСОБА_13. стосовно отримання заяви про звільнення від позивачки та її передачі ОСОБА_4 (том.2 а.с.134).

Так, за своєю правовою природою та змістом вказані заяви є письмовими поясненнями, на які позивач посилається як на докази надання роботодавцю заяви про звільнення.

Відповідно до ч.2 ст.32 ГПК України, засобами доказування можуть бути, зокрема, пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Отже, доказове значення можуть мати лише пояснення представників сторін (позивач, відповідач) та осіб, які приймають безпосередню участь в процесі (треті особи, посадові особи (ст.ст. 26, 27, 30 ГПК України).

Зазначена особа участі в судовому процесі не приймали.

Тому, письмові пояснення фізичних осіб - працівників ДП УГК "Nemiroff" не можуть бути прийняті судом в якості належних засобів доказування обставин виконання позивачем посадових обов'язків.

Надана позивачкою заява не містить ані відмітки ДП УГК "Nemiroff" про її реєстрацію як вхідної кореспонденції, так і підпису уповноваженої особи, зокрема, ОСОБА_14, який засвідчував би отримання цієї заяви від працівника.

Таким чином, позивачкою не доведено факту передачі заяви про звільнення відповідальній особі роботодавця саме 15.04.2014 року.

Водночас, працівник може довести до відома роботодавця намір розірвати трудовий договір також і в інший спосіб.

ДП УГК "Nemiroff" не заперечувало проти отримання листа ОСОБА_4, направленого 05.05.2014 року, до якого долучено копії заяв позивачки про звільнення та виплату грошової компенсації (том.1 а.с.16-22).

13.05.2014 року відповідачем на адресу ОСОБА_1 направлено лист про прибуття за місцем роботи з метою оформлення припинення дії трудового договору.

Отже, починаючи з 13.05.2016 року роботодавець був обізнаний щодо волевиявлення позивачки припинити трудові відносини через два тижні, з огляду на пред'явлення позовів про стягнення середнього заробітку до Дарницького районного суду м. Києва (справа № 753/8712/14-ц) та Дніпровського районного суду м. Києва справа № 755/16968/14-ц), ДП УГК "Nemiroff" було повідомлено про відсутність наміру продовжувати виконання трудових обов'язків або відкликати заяву про звільнення.

Оскільки, протягом двох тижнів з моменту отримання заяви ОСОБА_1 не відкликала її, не наполягала на продовженні трудових відносин, то зі спливом двох тижнів - з 28.05.2014 року припинилися трудові відносини між позивачкою та ДП УГК "Nemiroff".

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Оскільки, станом на 28.05.2014 року позивачка була відсутньою на робочому місці, оформила трудові відносини з третьою особою, що підтверджено копією трудової книжки, то виникнення у відповідача обов'язку провести повний розрахунок, у випадку прострочення виплати - середній заробіток, обумовлено фактом пред'явлення вимоги працівником.

18 червня 2014 року позивачка направила до ДП "УГК "Nemiroff" вимогу про сплату заробітної плати за частину березня та квітень 2014 року та компенсації за невикористану частину відпустки (том.1 а.с.23-25).

Даний лист отримано відповідачем 23.06.2014 року, що підтверджено письмовими поясненнями та матеріалами вхідної кореспонденції підприємства.

Тому, прострочення з виплати заробітної плати та компенсації мало місце починаючи з 25.06.2014 року, саме з цій дати слід розраховувати розмір середнього заробітку.

В силу п.8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Оскільки, судом встановлено, що позивачка виконувала роботу протягом березня 2014 року, у квітні 2014 року - частково, то середній заробіток слід розраховувати за останні повні два місяці роботи: 8188,00 + 10249,62 = 18437,62 / 40 робочих днів (лютий-березень 2014 року) = 460,94 грн. в день.

Заявлений озивачкою період стягнення середнього заробітку з 01.05.2014 року, з огляду на наведені вище мотиви припинення дії трудового договору, враховується судом частково з 25.06.2014 року по 05.08.2014 року включно: 460,94 грн. х 29 робочих днів = 13367,26 грн.

Заявлений позивачкою період стягнення середнього заробітку з 04.08.2015 року по 24.10.2016 року складає: 460,94 грн. х 308 робочих днів = 141969,52 грн.

В силу ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки, судом частково задоволено позовні вимоги про стягнення заробітної плати та компкенсації за невикористанумчастину щорічної відпустки при звільненні, то наявні достані підстави для самостійного визначення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При визначенні розміру середнього заробітку, який підлягаєж стягненню з Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у справі №6-113цс16 від 27.04.2016 року, згідно якої при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням:

спірної суми, на яку працівник мав право.

частки, яку вона становила у заявлених вимогах,

істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

При цьому, застосування принципу співмірності при обчисленні суми середнього заробітку є правом, а не обовязком суду (Правова позиція Верхованого Суду України у справі №6-1207цс16 від 06.07.2016 року).

Суд враховує, що позивачкою заявлено про стягнення 9921,49 грн. - забрнгованості по заробітній платі, 3684,02 грн. - компенсації за невикористану частину щорічної відпустки, всього на суму 13605,51 грн.

Судом частково задоволено вимоги в цій частині позову: 8476,38 грн. (заробітна плата) + 166,29 грн. (компенсації за невикористані дні відпустки) = 8642,67 грн. (спірна сума на яку працівник має право), що становить 63,52% від заявлених вимог.

Можливість застосування судом принципу співмірності при стягненні суми середнього заробітку прямо пропорційно залежить від розміру частки належних працівнику виплат, перерахування яких було прострочено, відносно розміру середнього заробітку.

Право суду застосувати принцип співмірності виникає лише у випадку коли не виплача працівнику сума має неістотне значення порівняно з розміром середньої заробітної плати.

Середнія заробітна плата ОСОБА_1, котра в силу п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати обраховується з с ум заробвтної плати за останні два місяці роботи (лютий-березень 2014 року), складає (10249,62 + 8188,00) / 2 = 9218,81 грн.

Тобто, спірна сума на яку працівник має право (8642,67 грн.) складає 93,75% від середнього заробітку ОСОБА_1, тому має істотне значення, що виключає можливість застосування принципу співмірності при визначенні належної працівнику суми середнього заробітку.

Крім того, суд враховує кокретні обставини даної справи, які встановлюють ігнорування роботодавцем заяви працівника про звільнення, не винесення протягом двох тижнів з моменту отримання (13.05.2014 року) відомостей про намір розівати трудовий договір відповідного наказу згідно ст.38 КЗпП України, не врахування часу фактичної роботи працівника, порушення вимог законодавства про працю в частині визначення місця роботи, складання актів про відсутність на роботі за наявності інформації про участь позивачки в судових засіданнях, а також ту обставину, що затримка у виплаті належних ОСОБА_1 грошових коштів становить тривалий проміжок часу, який перевищує два роки.

Тому, суд не вбачає підстав для зменшення суми середнього заробітку шляхом застосування принципу співмірності.

Отже, позовні вимог в частині стягнення середнього заробітку підлягають частковому задоволенню, з огляду на встановлений судом період його нарахування в сумі 13 367,26 грн. (частково з 25.06.2014 року по 05.08.2014 року) + 141 969,52 грн. (з 04.08.2015 року по 24.10.2016 року) = 155 336,78 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат суд враховує, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Оскільки, позов подано до суду 04.11.2015 року, після порушення провадження у справі про банкрутство Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" (Ухвала Господарського суду Вінницької області у справі №902/798/14 від 22.07.2014 року), за своєю правової суттю позовні вимоги мають характер кредиторських (конкурсні), станом на 01.01.2015 року розмір мінімальної заробітної плати в Україні становив 1218,00 грн., то за подачу позовної заяви слід сплатити 2436,00 грн. (пп.10 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" в редакції чинній на момент пред'явлення позову).

Відповідно до ч.2 ст.49 ГПК України, судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Позивачем заявлено про стягнення: 9921,49 грн. (заробітна плата) + 3684,02 грн. (компенсація частини невикористаної щорічної відпустки) + 44711,00 грн. (середній заробіток за період з 25.06.2014 року по 05.08.2014 року включно) + 141969,52 грн. (середній заробіток за період з 04.08.2015 року по 24.10.2016 року включно) = 200286,03 грн.

Позовні вимог задоволено частково на суму: 8476,38 грн. + 166,29 грн. + 13367,26 грн.+ 141969,52 грн. = 163 979,45 грн., що становить 81,87 % від заявлених вимог.

Тому, за подачу позову підлягає стягненню 2436,00 грн. х 81,87%/100 = 1994,35 грн.

Відповідно до п.4.4. Постанови Пленуму ВГСУ від 21 лютого 2013 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Отже, суд також зобов'язаний здійснити розподіл судових витрат за подачу позивачкою апеляційної та касаційної скарги у даній справі.

Оскільки, за подачу апеляційної скарги мало бути сплачено 110% від розміру судового збору за подачу позовної заяви, то підлягає стягненню 2679,60 грн. (110%) х 81,87%/100 = 2193,30 грн.

Так як, за подачу касаційної скарги мало бути сплачено 120% від розміру судового збору за подачу позовної заяви, то підлягає стягненню 2923,20 грн. (120%) х 81,87%/100 = 2393,22 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.43, 45, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85, 93, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" (22800, Вінницька обл., м. Немирів, вул. Горького, 31 код 30805594) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 02192, АДРЕСА_1; 02152, АДРЕСА_2) 8476,38 (вісім тисяч чотириста сімдесят шість гривень тридцять вісім копійок) грн. - заборгованість із заробітної плати за період з 24.03.2014 року по 22.04.2014 року включно, за відрахуванням усіх необхідних платежів.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" (22800, Вінницька обл., м. Немирів, вул. Горького, 31 код 30805594) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 02192, АДРЕСА_1; 02152, АДРЕСА_2) 166,29 (сто шістдесят шість гривень двадцять дев'ять копійок) грн. - компенсація за невикористанні діні щорічної відпустки за період з 24.03.2014 року по 22.04.2014 року включно, за відрахуванням усіх необхідних платежів.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" (22800, Вінницька обл., м. Немирів, вул. Горького, 31 код 30805594) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 02192, АДРЕСА_1; 02152, АДРЕСА_2) 13367,26 (тринадцять тисяч триста шістдесят сім гривень двадцять шість копійок) грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2014 року по 05.08.2014 року включно, за відрахуванням усіх необхідних платежів.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" (22800, Вінницька обл., м. Немирів, вул. Горького, 31 код 30805594) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 02192, АДРЕСА_1; 02152, АДРЕСА_2) 141969,52 (сто сорок одна тисяча дев'ятсот шістдесят дев'ять гривень п'ятдесят дві копійки) грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2015 року по 24.10.2016 року включно, за відрахуванням усіх необхідних платежів.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" (22800, Вінницька обл., м. Немирів, вул.. Горького, 31 ) у доход Державного бюджету України 1994,35 грн. - судового збору за подачу позовної заяви пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" (22800, Вінницька обл., м. Немирів, вул.. Горького, 31 ) у доход Державного бюджету України 2193,30 грн. - судового збору за подачу ОСОБА_1 апеляційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" (22800, Вінницька обл., м. Немирів, вул.. Горького, 31 ) у доход Державного бюджету України 2393,22 грн. - судового збору за подачу ОСОБА_1 касаційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Повне рішення складено 31 жовтня 2016 р.

Суддя Міліціанов Р.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2,3 - позивачу (02192, АДРЕСА_1; 02152, АДРЕСА_2);

4 - відповідачу (22800 Вінницька область, м. Немирів, вул. Горького, 31)