РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2016Справа № 910/15561/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» (далі - Інститут) до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» (далі - Підприємство) про стягнення 67 641,72 грн.,

за участі представників:

позивача: Казьмірової І.В. за довіреністю від 1 березня 2016 року № 87;

відповідача: Капаклі З.В. за довіреністю від 14 січня 2016 року № 12-04;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2016 року Інститут звернувся до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 5 жовтня 2011 року між ним та Підприємством був укладений договір № 7/11, на виконання якого позивач надав комунальні послуги. Оскільки відповідач взяте на себе за вказаним договором зобов'язання з оплати наданих послуг у повному обсязі не виконав, заборгувавши Інституту 46 507,96 грн., останній, посилаючись на статті 610, 612, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтю 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив суд стягнути з Підприємства вищезазначену суму боргу, а також 9 436,26 грн. пені, 10 615,78 грн. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 1 081,72 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 серпня 2016 року порушено провадження у справі № 910/15561/16. Розгляд даної справи призначено судом на 15 вересня 2016 року.

До початку зазначеного судового засідання через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від Інституту надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 9 436,26 грн. пені, 10 615,78 грн. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 1 081,72 грн. Дана заява прийнята судом до розгляду. Також від Підприємства надійшов відзив на позов.

У судовому засіданні 15 вересня 2016 року судом оголошено перерву до 29 вересня 2016 року.

До початку вказаного судового засідання 29 вересня 2016 року від Інституту через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 53 230,86 грн. основного боргу, 11 631,25 грн. пені, 8 322,41 грн. інфляційних втрат та 1 321,21 грн. трьох процентів річних. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Під час судового засідання 13 жовтня 2016 року представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з урахуванням вищевказаної заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача в судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзивах на позовну заяву, поданих до суду 15 вересня 2016 року та 13 жовтня 2016 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих сторонами документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

5 жовтня 2011 року між сторонами було укладено договір № 7/11, за умовами якого Інститут зобов'язався надавати Підприємству послуги по забезпеченню об'єкта, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Борщагівська, будинок 146а, адміністративно-господарський корпус № 33 загальною площею 198,2 кв.м, холодним водопостачанням та водовідведенням, централізованим опаленням згідно відведеного ліміту та підтримувати в належному стані експлуатацію інженерних мереж до вводу на площі Підприємства, а останнє зобов'язалось оплатити їх вартість.

Даний правочин підписано повноважними представниками сторін та скріплено їх печатками. Строк дії даного договору - до 31 грудня 2012 року, який вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, якщо жодна зі сторін письмово не повідомить іншу про припинення або зміну цього договору за 30 днів до закінчення строку його дії (пункти 5.1, 5.3 цієї угоди).

Згідно з пунктом 2.1 договору Підприємство зобов'язалось оплатити комунальні послуги за тарифами, які відшкодовують повну вартість їх надання.

Відповідно до пункту 2.2.3 вказаного правочину Підприємство зобов'язано на підставі виставлених рахунків своєчасно та в повному обсязі щомісячно не пізніше 25 числа наступного за звітнім, вносити плату на розрахунковий рахунок Інституту.

Всупереч вищенаведеним умовам договору, Підприємство не сплатило в повному обсязі кошти за спожиті комунальні послуги, заборгувавши таким чином Інституту за період з жовтня 2014 року по квітень 2016 року 52 055,81 грн. за спожите опалення та 1 175,05 грн. за холодне водопостачання та водовідведення за період із вересня 2014 року по липень 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді Підприємство сплатило 30 серпня 2016 року 45 444,36 грн. за спожите опалення (за період із жовтня 2014 року по лютий 2016 року) та 1 063,60 грн. за холодне водопостачання та водовідведення (за період із вересня 2014 року по лютий 2016 року), що підтверджується відповідними копіями платіжних доручень.

Заперечуючи проти задоволення позову, Підприємство вказувало на відсутність у нього прострочення зі сплати комунальних послуг, оскільки відповідні рахунки на оплату Інститутом своєчасно не виставлялись. Крім того, відповідач зазначав, що позивачем пропущено строк позовної давності для нарахованої пені.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частинами 1 та 2 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судом встановлено, що частина основного боргу в розмірі 46 507,96 грн. Підприємством сплачена 30 серпня 2016 року, що підтверджується відповідними копіями платіжних доручень, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Оскільки провадження у цій справі порушено 25 серпня 2016 року, про що винесено відповідну ухвалу суду, у той час як частина заборгованості з основного боргу була погашена відповідачем 30 серпня 2016 року, тобто після порушення провадження у справі, це є достатньою та обґрунтованою підставою для припинення провадження у справі в частині стягнення 46 507,96 грн. основного боргу.

Разом із цим, на момент прийняття рішення у справі відповідачем не надано документів, які свідчили б про повне погашення основного боргу, а відтак суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача 6 696,84 грн., а саме: 199,83 грн. - за холодне водопостачання та водовідведення за період з березня 2016 року по червень 2016 року та 6 497,01 грн. - за опалення за період березень-квітень 2016 року.

Крім того, Інститут просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 11 631,25 грн.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6.3 договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасного внесення плати Підприємство сплачує пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Здійснивши перерахунок заявленої Інститутом пені за обрахований ним період, з урахуванням частини 6 статті 232 ГК України, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягає пеня в розмірі 11 500,31 грн.

У той же час, у своєму відзиві на позовну заяву Підприємство зауважило, що враховуючи встановлений частиною 1 пунктом 2 статті 258 ЦК України річний строк позовної давності, розрахунок Інституту щодо стягнення пені є невірним.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відтак, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Постанова).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відтак, з урахуванням приписів вищенаведеної статті, строк позовної давності для вимог Інституту щодо стягнення з Підприємства суми нарахованої пені сплив 23 серпня 2015 року.

Згідно з частиною 5 статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, зважаючи на заявлену Товариством вимогу про застосування судом строку позовної давності до вимог Підприємства щодо стягнення пені, а також відсутність належних та допустимих доказів поважності причин пропуску позивачем цього строку, суд дійшов висновку про необхідність відмови Інституту в задоволенні його позовних вимог щодо стягнення з відповідача 2 318,97 грн. пені за період до 23 серпня 2015 року.

У той же час, здійснивши перерахунок вказаної вимоги з 23 серпня 2015 року за визначений позивачем період, суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягає пеня в розмірі 5 919,65 грн.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 1 321,21 грн. та 8 322,41 грн. інфляційних втрат.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що в пункті 2.2.3 договору закріплено обов'язок Підприємства своєчасно та в повному обсязі щомісячно не пізніше 25 числа наступного за звітнім здійснювати оплату комунальних послуг, розмір споживання яких відповідно до пункту 4.2 відповідач передає за показниками лічильника води до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, в службу енергоменеджмента Інституту. Таким чином посилання Підприємства на ненадання позивачем рахунків як на підставу відсутності прострочення оплати спожитих послуг, судом до уваги не беруться.

Відтак, судом здійснено перерахунок вищевказаних компенсаційних виплат за визначений позивачем період та встановлено, що стягненню з відповідача підлягають три проценти річних у розмірі 1 321,21 грн. та інфляційні втрати в розмірі 8 322,41 грн.

Таким чином суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог Інституту до відповідача. У той же час у задоволенні решти вимог позивача слід відмовити.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Ураховуючи викладене, судовий збір у розмірі 411,71 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 22, ідентифікаційний код 21560045) на користь Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» (03056, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 37, ідентифікаційний код 02070921) 6 696 (шість тисяч шістсот дев'яносто шість) грн. 84 коп. основного боргу, 5 919 (п'ять тисяч дев'ятсот дев'ятнадцять) грн. 65 коп. пені, 1 321 (одну тисячу триста двадцять одну) грн. 21 коп. трьох процентів річних, 8 322 (вісім тисяч триста двадцять дві) грн. 41 коп. інфляційних втрат, а також 411 (чотириста одинадцять) грн. 71 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Припинити провадження в справі № 910/15561/16 в частині стягнення 46 507 (сорока шести тисяч п'ятисот семи) грн. 96 коп. основного боргу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18 жовтня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко