РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2016Справа № 910/15508/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Амос» (далі - Товариство) до Аграрного фонду (далі - Фонд) про стягнення 4 582 585,41 грн.,

за участі представників:

позивача: Гриня Ю.П., за довіреністю від 7 червня 2016 року № б/н,

відповідача: Делявської Г.М. за довіреністю від 6 жовтня 2015 року № 520,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2016 року Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що між ним та Фондом 30 січня 2014 року було укладено договір складського зберігання цукру № 1ц (далі - договір), на виконання умов якого позивачем у період з серпня 2015 року по 17 березня 2016 року були надані послуги по зберіганню на загальну суму 4 582 585,41 грн. Оскільки Фонд взяте на себе за вказаним правочином зобов'язання по оплаті вказаних послуг не виконав, позивач, посилаючись на положення статей 525, 526, 530, 610-612, 946 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 193, 198, 229 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 серпня 2016 року порушено провадження у справі № 910/15508/16. Розгляд даної справи призначено судом на 15 вересня 2016 року.

У судовому засіданні 15 вересня 2016 року судом оголошено перерву до 29 вересня 2016 року.

29 вересня 2016 року в судовому засіданні оголошено перерву до 20 жовтня 2016 року.

Під час судового засідання 20 жовтня 2016 року представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві на позовну заяву від 15 вересня 2016 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих сторонами документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2014 року між сторонами був укладений договір, за умовами якого Фонд передав, а Товариство прийняло на відповідальне відокремлене зберігання цукор згідно з ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в кількості 59 278 тонн 655 кг.

Даний правочин підписаний повноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками. Строк дії даного договору - до 31 грудня 2015 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов'язань за ним (пункт 8.1 цього правочину в редакції додаткової угоди від 31 грудня 2014 року).

Відповідно до пункту 3.5 договору Товариство зобов'язано надати можливість Фонду здійснювати перевірки наявності та стану зберігання цукру шляхом огляду умов зберігання та документів, що підтверджують його кількісний та якісний стан.

Пунктом 4.2 даного правочину передбачено, що тариф за надання послуг по зберіганню становить 12,50 грн. за 1 тонну в місяць з урахуванням ПДВ.

Фонд сплачує вартість цих послуг не пізніше 25 числа місяця, наступного за розрахунковим, на підставі актів, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріпленими їх печатками, які надаються Товариством протягом 10 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим (пункти 4.3, 4.4, 4.7 договору).

Відповідно до пункту 5.1 вказаного правочину строк зберігання цукру - до пред'явлення вимоги Фондом.

Факт передачі на зберігання обумовленої вказаним правочином кількості цукру підтверджується відповідним актом від 31 січня 2014 року, підписаним та скріпленим печатками сторін та товариством з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРІЗ ВЕБ СОЛЮШЕНС».

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження надання послуг по зберіганню цукру за період з серпня 2015 року по березень 2016 року на загальну суму 4 582 585,41 грн. Товариство направляло Фонду відповідні акти виконаних робіт із розрахунками обсягів коштів за зберігання та складські довідки щодо наявності цукру, проте відповідач ці акти не підписав, причини своєї відмови від їх підписання позивачу не повідомив, оплату наданих послуг не здійснив.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1, 2 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Відповідно до приписів статті 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого договором. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (частина 1 статті 946 ЦК України).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В обґрунтування наведених у відзиві на позовну заяву заперечень, Фонд, зокрема, посилався на відсутність доказів наявності у Товариства на зберіганні обумовленої договором кількості цукру. Водночас такі доводи відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи складськими довідками Товариства про наявність у нього на зберіганні цукру-піску відповідача в спірний період, а також актами наявності цукру від 20 серпня 2015 року та від 8 жовтня 2015 року, в яких міститься підпис уповноваженої особи Фонду.

Разом із цим судом встановлено, що вищезазначений договір зберігання діяв до 31 грудня 2015 року. Дана обставина також не заперечувалася представниками сторін у судовому засіданні. Отже, положення даної угоди щодо строків та порядку оплати розповсюджували свою дію лише на правовідносини, що виникли до вищезазначеної дати.

Враховуючи те, що сума основного боргу в розмірі 3 062 550,30 грн. за надані Товариством послуги по зберіганню цукру за договором за період з серпня 2015 року по 31 грудня 2015 року, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і Фонд на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 946 ЦК України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

За приписами статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

Водночас судом встановлено, що на час вирішення даного спору позивач не направляв відповідачу вимогу про оплату фактично наданих послуг зі зберігання за період з січня 2016 року по 17 березня 2016 року, у зв'язку з чим вимога про стягнення з Фонду суми заборгованості за вказаний період є передчасною, а відтак задоволенню не підлягає.

Таким чином суд дійшов висновку про часткове задоволення позову Товариства.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Аграрного фонду (01001, місто Київ, вулиця Бориса Грінченка, будинок 1, ідентифікаційний код 33642855) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Амос» (07400, Київська область, місто Бровари, вулиця Підприємницька, будинок 22, ідентифікаційний код 34899817) 3 062 550 (три мільйони шістдесят дві тисячі п'ятсот п'ятдесят) грн. 30 коп. основного боргу, а також 45 938 (сорок п'ять тисяч дев'ятсот тридцять вісім) грн. 25 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25 жовтня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко