КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2016 р. Справа№ 910/8657/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Дикунської С.Я.

Алданової С.О.

За участю представників сторін:

від позивача: Макіян Г.М - представник за довіреністю;

від відповідача: Медвідь О.І., Марунько Л.О. - представники за довіреностями;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача,: представник не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт"

на рішення Господарського суду м. Києва від 03.08.2016 року

у справі № 910/8657/16 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА

Страхування"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Публічне акціонерне товариство "Перший Український

Міжнародний Банк"

про визнання підпунктів договору недійсними

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Европласт" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" про визнання підпунктів договору недійсними.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що підпункти 13.4.2 та 13.4.3 пункту 13.4 договору добровільного страхування майна підприємства та підприємців №1565ип/14д/цп від 06.06.2014 року не відповідають нормам чинного законодавства України, оскільки їх укладено внаслідок введення позивача в оману з боку відповідача.

За таких обставин, позивач вважає, що підпункти 13.4.2 та 13.4.3 пункту 13.4 договору добровільного страхування майна підприємства та підприємців №1565ип/14д/цп від 06.06.2014 року було укладено з порушенням вимог ст.ст. 203, 230 ЦК України, у зв'язку з чим просить суд визнати їх недійсними.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.07.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Публічне акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк".

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.08.2016 року у справі № 910/8657/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на ті самі підстави, що й у позовній заяві.

Приватним акціонерноим товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" подано відзив на апеляційну скаргу, в якому воно проти її вимог заперечує та просить суд залишити без задоволення.

Публічним акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" не використано наданого йому законом права на участь його представника у судовому засіданні суду апеляційної інстанції. Причин неявки суду не повідомлено. Матеріали справи містять докази належного повідомлення Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" про час та місце судового засідання, а саме поштове повідомлення № 14807156.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", за наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.06.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Европласт" (страхувальник) та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" (страховик) було укладенено договір добровільного страхування майна підприємства та підприємців №1565ип/14д/цп, за умовами якого було застраховано інженерне і виробничо-технологічне обладнання та торгівельне обладнання, в тому числі, екструзійної установки для виробництва поліпропіленових труб та екструзійної установки для виробництва полівінілхлоридних труб, яке розташоване за адресою: Донецька область, с.Піски, вулиця Леніна, 146.

Відповідно до п. 13.3 Договору страховий випадок - подія, передбачена цим договором, яка відбулася після набуття чинності цим договору з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику (вигодо набувачу) внаслідок втрати (загибелі) або пошкодження застрахованого майна в результаті будь-якого з ризиків, передбачених п. 13.1 цього договору.

Згідно з п. 13.1 Договору страховими ризиками визнаються втрата (загибель) або пошкодження застрахованого майна в результаті пожежі, вибуху, удару блискавки, стихійних лих, дії води, протиправних дій третіх осіб.

За змістом п.п. 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4 Договору не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок, зокрема: військових дій, а також маневрів або інших військових заходів, громадської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Як передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як на підставу для визнання підпунктів 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4 Договору недійсним, позивач посилається на те, що вказані положення були включені відповідачем до умов договору шляхом обману, оскільки зазнаючи в тексті такого договору про свій обов'язок здійснити страхову виплату у разі настання страхового випадку, відповідач не мав наміру його здійснювати з огляду на обізнаність застрахованого майна на території проведення антитерористичної операції.

При цьому позивачем стверджує, що відповідачем було замовчано про використання ситуації проведення антитерористичної операції як підстави для відмови у здійсненні виплат щодо пошкодження майна, яке знаходиться на такий території, незалежно від кваліфікації події як страхового випадку і за відсутності причинно-наслідкового зв'язку між проведенням АТО і страховим випадком.

З урахуванням викладеного вище, позивач вказує на те, що підпункти 13.4.2 та 13.4.3 пункту 13.4 договору добровільного страхування майна підприємства та підприємців №1565ип/14д/цп від 06.06.2014 року були укладені внаслідок введення позивача в оману з боку відповідача, отже з порушенням вимог ст.ст. 203, 230 ЦК України, що є підставою для визнання їх недійсними.

За приписами ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

За приписами ст. 16 Закону України "Про страхування" та ст. 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору

Статтею 627 ЦКУкраїни визначено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Частинами 3, 4 ст. 16 Закону України "Про страхування" передбачено, що договір страхування повинен містити:- назву документа; - назву та адресу страховика; - прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; - прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; - зазначення предмета договору страхування; - розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; - розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; - перелік страхових випадків; - розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; - страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); - строк дії договору; - порядок зміни і припинення дії договору; - умови здійснення страхової виплати; - причини відмови у страховій виплаті; - права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; - інші умови за згодою сторін; - підписи сторін.

Відповідно до ст. 17 Закону правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування. Уповноважений орган має право відмовити у видачі ліцензії та реєстрації правил чи змін та (або) доповнень до них, якщо подані правила страхування або зміни чи доповнення до них суперечать чинному законодавству, порушують чи обмежують права страхувальника або не відповідають вимогам цієї статті.

Встановлено, що Договір добровільного страхування майна підприємства та підприємців №1565ип/14д/цп від 06.06.2014 року містить всі необхідні умови, визначені положеннями статті 16 Закону України "Про страхування", відтак, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов у відповідності до приписів статті 982 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідно до п. 4.4 Правил № 002 та № 007 не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок:

4.4.2. Військових дій, а також, маневрів або інших військових заходів, якщо інше не передбачено Договором страхування;

4.4.3. Громадянської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків, якщо інше не передбачено Договором страхування.

Судовою колегією встановлено, що аналогічні положення були включені сторонами в умови Договору, зокрема за змістом п.п. 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4 Договору не визнаються страховими випадками події, що сталися внаслідок, зокрема: військових дій, а також маневрів або інших військових заходів, громадської війни, терористичних актів, народних хвилювань усякого роду або страйків.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що включаючи оспорювані пункти до умов Договору, сторони діяли правомірно та відповідно до Правил 007 добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ у т.ч. додатку 1 "Особливі умови добровільного страхування майна підприємств і підприємців від вогню та інших небезпек" та Правил 002 добровільного страхування майна (іншого, ніж передбачено пунктами 5-9 статті 6 Закону України "Про страхування"), в тому числі додатку 1 "Особливі умови добровільного страхування майна підприємств і підприємців від вогню та інших небезпек".

Тобто, сторони визначили виключення з числа страхових ризиків, настання яких не вважається страховим випадком. Умови вказаних підпунктів визначають обставини непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань.

Отже, умови оскаржених підпунктів договору не суперечать нормам чинного законодавства, оскільки приписи Закону України "Про страхування" дозволяють передбачення в умовах договору інших підстав для відмови у здійсненні страхових виплат, такі умови викладені в Правилах страхування, що затверджені Нацкомфінпослуг, та на підставі яких й укладено спірний договір.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що Договір підписаний позивачем без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в такій додатковій угоді (в тому числі, його підпункти 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4).

Таким чином, сторони правомірно на власний розсуд встановили випадки відмови страховика у здійсненні страхових виплат.

Натомість, з п. 22.5.4 Договору вбачається, що підписанням цього договору страхувальник підтверджує та визнає, що укладення цього договору не нав'язане йому іншою особою.

Крім цього, доказів звернення позивача в період дії договору страхування до відповідача з проханням внести зміни/доповнення до договору страхування або надати будь-які роз'яснення щодо умов, пунктів такого договору, підстав для визнання випадків не страховими та ін. в матеріалах справи не міститься.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів на момент їх вчинення недійсними та настання відповідних наслідків (відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору).

Враховуючи встановлені вище обставини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання підпунктів 13.4.2, 13.4.3 пункту 13.4 Договору недійсними.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким у позові відмовлено, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт" на рішення Господарського суду м. Києва від 03.08.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 03.08.2016 року у справі № 910/8657/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/8657/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.Я. Дикунська

С.О. Алданова