РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2016Справа №910/13843/16

За позовом Приватного підприємства "Сіон-Пласт" в особі ліквідатора Самосуд Жанни Олександрівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд"

про визнання правочинів недійсними та застосування реституції

Суддя Якименко М.М

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: не з'явилися;

Обставини справи :

Приватне підприємство "Сіон-Пласт" в особі ліквідатора Самосуд Жанни Олександрівни звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд" про визнання правочинів недійсними та застосування реституції.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача в період часу з листопада 2010р. по грудень 2010 року між Приватним підприємством "Сіон-Пласт" та ТОВ "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд" виникли фінансові відносини (укладені договори купівлі-продажу та надання послуг), за результатами яких Приватним підприємством "Сіон-Пласт" перераховано на користь ТОВ "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд" 22 195 678,00 грн. за промтовари, запчастини, ремонтні роботи, проектні роботи.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов, визнавши правочини, за якими Приватне підприємство "Сіон-Пласт" перерахувало кошти протягом листопада-грудня 2010 року недійсними та застосувати насліди недійсності нікчемного правочину, а саме: повернути грошові кошти, в сумі 22 195 678,00 на поточний рахунок Приватного підприємства "Сіон-Пласт" №6081 в ПАТ «Фінексбанк», МФО 380311.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2016 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 23.08.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.2016 року розгляд справи відкладено на 06.09.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 року розгляд справи відкладено на 21.09.2016 року, а також викликано у судове засідання колишнього директора Приватного підприємства "Сіон-Пласт" ОСОБА_2 для дачі пояснень та витребувано у Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві результати перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 року розгляд справи відкладено на 12.10.2016 року повторно викликано у судове засідання колишнього директора Приватного підприємства "Сіон-Пласт" ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 для дачі пояснень стосовно співпраці з Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд"; повторно витребувано у відповідача (Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд") первинні документи (договори, акти, накладні, податкову декларацію з податку на додану вартість з додатками до неї та ін.), що підтверджують взаємовідносини між Приватним підприємством "Сіон-Пласт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд" за весь період співпраці; повторно витребувано в Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві результати перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд" у тому числі щодо взаємовідносин з Приватним підприємством "Сіон-Пласт".

В судове засідання 12.10.2016 року представники відповідача та позивача не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 12.10.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

В позовній заяві Приватне підприємство "Сіон-Пласт" в особі ліквідатора Самосуд Жанни Олександрівни (далі по тексту - позивач, ліквідатор) вважає, що в період часу з листопада 2010р. по грудень 2010 року між Приватним підприємством "Сіон-Пласт" (далі по тексту - ПП "Сіон-Пласт") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд" (далі по тексту - відповідач, ТОВ "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд") виникли господарські відносини (зокрема: укладені договори купівлі-продажу та надання послуг), за результатами яких ПП "Сіон-Пласт" перераховано на користь ТОВ "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд" 22 195 678,00 грн. за промтовари, запчастини, ремонтні роботи, проектні роботи.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що за результатами аналізу отриманої інформації, ліквідатором встановлено наявність між ПП "Сіон-Пласт" та ТОВ "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд" виникли господарські відносини (на думку ліквідатора укладені договори купівлі-продажу та надання послуг), за результатами яких ПП "Сіон-Пласт" перераховано на користь ТОВ "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд" 22 195 678,00 грн., однак в звітності ПП "Сіон-Пласт" зазначені відносини не відображалися, в зв'язку з чим позивач (ліквідатор) просить суд визнати правочини, за якими Приватне підприємство "Сіон-Пласт" перерахувало кошти протягом листопада-грудня 2010 року недійсними та застосувати насліди недійсності нікчемного правочину, а саме: повернути грошові кошти, в сумі 22 195 678,00 на поточний рахунок Приватного підприємства "Сіон-Пласт" №6081 в ПАТ «Фінексбанк», МФО 380311.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи містяться виписки з ПАТ «Фінексбанк» по особовому рахунку ПП "Сіон-Пласт", з яких вбачається що між ПП "Сіон-Пласт" та ТОВ "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд" виникли фінансові відносини з перерахування коштів ПП "Сіон-Пласт" на користь ТОВ "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд".

В позовні заяві позивачем зазначено, що «Той факт, що протягом листопада-грудня 2010 року ПП "Сіон-Пласт" було перераховано грошові кошти на користь ТОВ «ТКК "К.В.Г.-Ряд», дає ліквідатору підстави вважати, що сторонами вчинялись правочини з купівлі-продажу та надання послуг».

Суд зазначає, що жодного доказу в обґрунтування існування правочинів з купівлі-продажу та надання послуг між ПП "Сіон-Пласт" та ТОВ "Торгово-Комерційна Компанія "К.В.Г.-Ряд" суду не надано, а також матеріалами справи не підтверджується їх наявність.

Визнання правочину чи правочинів недійними безпосередньо пов'язане з фактом їх укладання (існування), що повинні мати матеріальний вигляд (закріплені на папері, тощо), в даному випадку позиція ліквідатора (позивача) базується на припущеннях того, що між сторонами укладені договори купівлі-продажу та надання послуг, однак позивачем не надано доказів існування між сторонами вказаних договорів, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину є похідними вимогами від вимог про визнання правочинів недійсними, а так як в задоволенні вимог про визнання правочинів недійсними відмовлено судом, то й в задоволенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину теж слід відмовити.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 25.10.2016 року.