РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2016Справа №910/10306/15
Колегія суддів у складі головуючого судді Мудрого С.М., суддів Грєхової О.А., Чебикіної С.О., розглянувши справу

за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі

1) Державної служби геології та надр України,

2) публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України"

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік"

2)товариства з обмеженою відповідальністю "Сіріус-1"

3) приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів 1, 2 ДП "Полтавнафтогазгеология" НАК "Надра України"

про визнання права власності (ціна позову 444 000,00 грн.)

Представники сторін:

від прокуратури: Константинова І.В. - посвідчення № 040864 від 29.01.2016р.;

від позивача-1: Гера Г.Г. - представник за довіреністю № 162 від 04.01.2016 р.;

від позивача-2: Борисенко Д.В. - представник за довіреністю № 187 від 29.12.2015 р.;

від позивача-2: Єлєніна С.М. - представник за довіреністю № 165 від 09.11.2015 р.;

від відповідача-1: Сердюк М.О. - представник за довіреністю № б/н від 14.04.2016 р.;

від відповідача-2: не з'явився;

від відповідача-3: Метенко Т.І. - представник за довіреністю № б/н від 11.01.2016 р.;

від третьої особи: Борисенко Д.В. - представник за довіреністю № б/н від 05.07.16 р.

встановиЛА :

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державної служби геології та надр України, публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік", товариства з обмеженою відповідальністю "Сіріус-1" та закритого акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" про відновлення становища, що існувало до порушення та визнання права власності ПАТ "Національна акціонерна компанія "Надра України" на частку у розмірі 30 % у спільній частковій власності за договором про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000 вартістю 444 000,00 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 08.10.2015 року (колегія суддів: головуючий Селівон А.М., судді Князьков В.В., Привалов А.І) у справі №910/10306/15, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2016 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з Державної служби геології та надр України (03680, м. Київ, вул. Ежена Потьє, буд. 16, ) до Державного бюджету України 5049 (п'ять тисяч сорок дев'ять) грн. 00 коп. судового збору. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" (03150 м. Київ, пр.-т. Повітрофлотський, буд. 54, ) до Державного бюджету України 5049 (п'ять тисяч сорок дев'ять) грн. 00 коп. судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.06.2016 року касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва задоволено частково. Рішення господарського суду міста Києва від 08.10.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2015 року та у справі №910/10306/15 - скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

07.06.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач 2 подав заяву про забезпечення позову.

Розпорядженням В.о. Голови суду б/н від 21.06.2016 р. у комп'ютерній програмі "Діловодство спеціалізованого суду" реквізити заяви публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Надра України" (вх. №06-29.1/8406/16) про вжиття заходів до забезпечення позову у справі №910/10306/15 приведено у відповідність матеріалам справи, а саме змінено інформацію про склад суду, зазначивши прізвище судді Мудрий С.М., який був визначений автоматизованою системою для розгляду основної справи.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду м. Києва №04-23/1101 від 08.06.2016 року, відповідно до п. 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/10306/15.

В результаті зазначеного автоматичного розподілу справу №910/10306/15 передано на новий розгляд судді Мудрому С.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.06.2016 р. прийнято справу до провадження, розгляд справи призначено на 05.07.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.07.2016 р. розгляд справи відкладено на 19.07.2016 р., залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів 1, 2 ДП "Полтаванафтогазгеологія" НАК "Надра України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.07.2016 р. у задоволенні заяви приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" про відвід судді відмовлено.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.07.2016 р. у задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" про відвід судді відмовлено.

08.07.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва прокурор подав документи по справі.

18.07.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва прокурор подав письмові пояснення по справі.

19.07.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва публічне акціонерне товариство"Національна акціонерна компанія "Надра України" подало заяву про забезпечення позову.

У судове засідання 19.07.2016 р. представник відповідача 1 не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 05.07.2016 р.

Представники позивача 1 підтримали подані заяви про забезпечення позову від 04.07.2016 р. та від 19.07.2016 р.

Прокурор та представник позивача 2 підтримали заяви позивача 1 про забезпечення позову.

Представники відповідачів 1, 3 заперечували проти даних заяв.

Представники третьої особи підтримали заяви позивача 1.

Суд відмовив у задоволені заяв позивача про забезпечення позову від 04.07.2016 р. та від 19.07.2016 р.

Представники відповідача 1 подали клопотання про припинення провадження у справі.

Прокурор, представники позивачів 1, 2 та третіх осіб заперечували проти клопотання відповідача 1 про припинення провадження у справі.

Представник відповідача 3 підтримав дане клопотання.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.07.2016 року призначено колегіальний розгляд справи № 910/10306/15.

За результатами автоматичного розподілу, розгляд справи № 910/10306/15 доручено здійснювати колегіально у складі: головуючий суддя Мудрий С.М., судді Чебикіна С.О., Грєхова О.А.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 27.07.2016 року призначено розгляд справи на 06.09.2016 року.

06.09.2016 року товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» до загального відділу діловодства господарського суду м. Києва подано письмові пояснення, а приватним акціонерним товариством "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" подано заяву про залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні 06.09.2016 року представник приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" підтримав подану заяву про залишення позову без розгляду.

Суд відмовив у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду у зв'язку з його необґрунтованістю.

Також, суд відмовив в клопотанні поданому товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» 19.07.2016 року про припинення провадження у справі.

В судовому засіданні оголошено перерву до 03.10.2016 року.

В судове засідання 03.10.2016 року представник відповідача 2 не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 06.09.2016 р.

Представником Національної акціонерної компанії «Надра України» підтримано подану 19.05.2015 року заяву про зміну предмету позову, в якій позивач 2 просить визнати за публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" право власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором №17-2000 від 19.05.2000 р. про спільну діяльність на Сахалінському родовищі у розмірі 30%, а також внести зміни до договору № 17-2000 від 19.05.12р. про діяльність на Сахалінському родовищі, виклавши його в новій редакції, зазначеній у вказаній заяві.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Тому, подана позивачем заява приймається до розгляду, позовні вимоги розглядаються з урахуванням поданої заяви.

Прокурор підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити.

Представники позивача 1, 2 та третьої особи підтримали позовні вимоги, просили суд позов задовольнити.

Представники відповідача 1, 3 заперечували проти позову, просили суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення прокуратури, позивача 1, 2, відповідача 1, 3 та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

19.05.2000 року між Полтавським державним геологічним підприємством "Полтаванафтогазгеологія" (у подальшому реорганізовано у Дочірнє підприємство НАК "Надра України" "Полтаванафтогазгеологія") та закритим акціонерним товариством "Сіріус 1" (у подальшому змінено найменування на товариство з обмеженою відповідальністю "Сіріус") укладено договір № 17-2000 про спільну діяльність (договір СД).

Відповідно до п. 1.1 договору СД сторони зобов'язуються шляхом об'єднання майна, коштів і зусиль спільно діяти в сфері геологічної розвідки та дослідно-промислової розробки окремих блоків свердловин № 17 та № 19 Сахалінського родовища Харківської області, а в подальшому і промислової розробки для досягнення спільної господарської мети.

Відповідно до п. 7.1 договору СД внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, майно, продукція, створені в результаті спільної діяльності, та одержані від такої діяльності доходи є спільною частковою власністю учасників.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами додаткової угоди № 202/07 від 27.07.2007 р. до договору СД від 19.05.2000 р. № 17/2000 до складу сторін договору включено Національну акціонерну компанію "Надра України" та викладено договір про спільну діяльність у новій редакції.

Згідно п. 4 додаткової угоди № 202/07 від 27.07.2007 р. до договору СД сторони визначили розміри часток учасників у таких пропорціях: НАК "Надра України" (позивач 2) - 30 %, ТОВ "Сіріус-1" - 65% та ДП НАК "Надра України" "Полтаванафтогазгеологія" - 5 %.

11.07.2012 року між між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (покупець) укладений договір купівлі-продажу № 313/12 (частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором № 17/2000 від 19.05.2000 р. про спільну діяльність на Сахалінському родовищі, укладеним між Національною акціонерною компанією "Надра України", Дочірнім підприємством Національної акціонерної компанії "Надра України" "Полтавнафтогазгеологія" та товариством з обмеженою відповідальністю "Сіріус-1" (з усіма додатками, змінами і доповненнями, додатковими угодами, що є невід'ємною частиною вказаного договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу.

Згідно ч.1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу продавець (позивач 2) підтверджує, що станом на дату укладення цього договору його частка у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором СД (№ 17/2000 від 19.05.2000 р. про спільну діяльність ) становить 30 %.

Згідно п. 2 договору купівлі-продажу продавець (позивач 2) передає покупцю (відповідачу 1), а покупець з дати укладення цього договору набуває право власності на частку продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором СД у розмірі 30 %.

На виконання вказівок Вищого господарського суду України, які відповідно до статті 111-12 ГПК України є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, судом з'ясовано, що предметом договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 року є частка у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором СД № 17/2000 від 19.05.2000 р. в розмірі 30%.

Так, відповідно до договору № 17/2000 від 19.05.2000 р., грошові та майнові внески сторін, а також майно, створене (видобуте) або придбане сторонами в результаті спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю.

Згідно з статтею 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки.

Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Вклад учасника договору про спільну діяльність № 17/2000 від 19.05.2000 р. Національної акціонерної компанії «Надра України» був оцінений у вигляді частки у праві спільної часткової власності в розмірі 30%.

Як встановлено судом, грошова оцінка вкладів учасників договору СД не проводилась.

Згідно договору про спільну діяльність № 17/2000 від 19.05.2000 р. внесок (вклад) - грошові кошти, майно, немайнові права та інтелектуальна власність, які передаються сторонками з метою здійснення спільної діяльності по геологічній розвідці, а в подальшому і в промисловій розробці вуглеводнів.

Відповідно до ч. 1 статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Тобто, здійснення учасником права розпорядження своєю часткою у праві спільної часткової власності не припиняє спільну власність і не тягне за собою жодних змін у правовому статусі нового учасника у порівнянні з колишнім, адже предметом розпорядження виступає не конкретне, чітко визначене майно, а частка у праві спільної часткової власності, що поширюється на усе майно.

Тому, предметом продажу була частка у спільно створеному майні, а саме частка в ціні поліпшень та або/ оціночна вартість діючого бізнесу, а ніяк не початкові внески учасників, які жодного відношення до кінцевого результату спільної діяльності не мають і не могли бути ні предметом оцінки, яка необхідна для укладення договору купівлі-.

11.07.2012 року між сторонами договору №313/12 від 11.07.2012 року укладено акт приймання-передачі частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників).

У п.3 договору №313/12 купівлі-продажу сторони погодили, що договірна ціна продажу за цим договором без урахування ПДВ становить 370 000,00 грн., сума ПДВ 74 000,00 грн., разом з ПДВ 444 000,00 грн. і сплачується покупцем продавцю протягом 30 банківських днів з дати підписання цього договору.

Відповідно до п. 7 договору №313/12 купівлі-продажу усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов'язані із ним, у тому числі, пов'язані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору, регламентуються цим договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства, а також застосовними до таких правовідносин звичаями ділового обороту на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 статті 363 ЦК України частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

Тобто, враховуючи зміст п.2 договору №313/12 купівлі-продажу від 11.07.2012р., яким сторонами фактично визначено інший, ніж передбачено ст.334 Цивільного кодексу України, момент набуття права власності на товар, суд дійшов висновку, що саме в момент укладання вказаного вище договору купівлі-продажу частка продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором № 17-2000 від 19.05.2000 р. про спільну діяльність у розмірі 30 % перейшла у власність покупця, а отже, продавець втратив майнові права на товар.

У зв'язку із укладенням вищевказаного договору купівлі-продажу № 313/12 частки у праві спільної часткової власності за договором 17/2000 від 19.05.2000 р. про спільну діяльність на Сахалінському родовищі, 11.07.2012 року закритим акціонерним товариством "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння", публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України", дочірнім підприємством "НАК "Надра України" Полтавнафтогазгеологія", товариством з обмеженою відповідальністю "Сіріус-1", товариством з обмеженою відповідальністю "Годен Деррік" внесені зміни до договору про спільну діяльність №17/2000 від 19.05.2000 р. шляхом укладення додаткової угоди № 3, пунктом 4.1 якої визначено частки сторін при розподілі прибутку: ТОВ «Сіріус -1» (відповідач-2) - 40%, ТОВ «Голден Деррік» (відповідач-1) - 20%, ЗАТ "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" (відповідач-3) - 40%.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази оспорювання чи визнання недійсною додаткової угоди №3 від 11.07.2012 року до договору про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000 року.

Судом встановлено, що зв'язку з порушенням відповідачем 1 зобов'язань по договору щодо сплати 444000,00 грн. за частку продавця у праві спільної часткової власності за договором про спільну діяльність публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" було подано позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" про розірвання договору, за результатами розгляду якого рішенням господарського суду міста Києва від 05.11.2014 року у справі № 910/19411/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 року розірвано договір купівлі-продажу № 313/12 від 11.07.2012 року, укладений між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" та товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік".

Частиною 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор та позивачі посилались на те, що у відповідності до договору № 17-2000 від 19.05.2000 р. про спільну діяльність, укладеного між Полтавським державним геологічним підприємством "Полтаванафтогазгеологія" (у подальшому реорганізовано у дочірнє підприємство НАК "Надра України" "Полтаванафтогазгеологія") та закритим акціонерним товариством "Сіріус 1" (у подальшому змінено найменування на товариство з обмеженою відповідальністю "Сіріус"), позивач 2 набув право власності на частку у спільній діяльності. Згідно договору №313/12 від 11.07.2012р. позивачем 2 було відчужено на користь відповідача 1 належну продавцю частку у спільній діяльності. Однак, з огляду на неналежне виконання покупцем своїх обов'язків вказаний договір купівлі-продажу було у судовому порядку розірвано. Вказані обставини, на думку прокурора та позивачів, свідчать про те, що спірна частка належить на праві власності саме публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Надра України", оскільки фактично у зв'язку з розірванням договору купівлі-продажу, правова підстава для отримання відповідачем 1 частки у спільній діяльності відпала. З огляду на наведене у сукупності, посилаючись на приписи ст.ст.392, 1212 Цивільного кодексу України прокурор і звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Частиною 1 статті 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи (йдеться про осіб, які не визнають, заперечують та оспорюють право власності) не перебувають із власником у зобов'язальних правовідносинах. Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних правовідносинах, мають захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Так, доказів набуття з підстав визначених законодавством публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" права власності на спірну частку, що могло б бути захищено судом на підставі присів статті 392 Цивільного кодексу України, після розірвання договору №313/12 від 11.07.2012р. матеріали справи не містять.

При цьому, господарський суд зазначає, що розірвання договору №313/12 від 11.07.2012р. не свідчить про автоматичне повернення товару (майнових прав на товар) - частки продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором № 17-2000 від 19.05.2000 р. про спільну діяльність, яка становила 30 %, у власність продавця. При цьому, суд зауважує наступне.

Статтею 653 Цивільного кодексу України передбачено, в тому числі, наслідки розірвання договору. Зокрема, визначено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Частиною 4 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору (ч.5 статті 653 ЦК України).

Тобто, з системного аналізу норм ст.653 Цивільного кодексу України вбачається, що розірвання договору у судовому порядку позбавляє сторін права вимагати отриманого за правочином та передбачає можливість сторони вимагати відшкодування завданих збитків, у разі якщо правочин було розірвано у зв'язку з істотним порушенням договору.

Таким чином, господарський суд зазначає, що посилання прокурора та позивачів, як на підставу позовних вимог, на розірвання договору №313/12 від 11.07.2012р., за яким публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" було відчужено на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" спірний об'єкт майна, є безпідставним і юридично неспроможним, та ніяким чином не свідчить про виникнення у позивача 2 права власності на частку продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором № 17-2000 від 19.05.2000 р. про спільну діяльність, яка становить 30 %.

При цьому, у даному випадку, суд звертає увагу прокурора та позивачів, що останні не позбавлені права та можливості звернутись до суду з відповідним позовом про відшкодування збитків, завданих у зв'язку з розірванням договору №313/12 від 11.07.2012р.

Відповідно до ч.1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту статті 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу Україн , як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати в набувача це майно. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 25.02.2015р., від 02.03.2016р. Верховного Суду України по справах №3-11гс15 та №6-3090цс15.

Відповідно до змісту ст. 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Аналогічну правову позицію підтримано Верховним Судом України у постановах від 02.10.2013р. та від 24.09.2014р. по справі №6-88цс13 і №6-122цс14.

Суд зазначає, що отримання відповідачем 1 у власність спірного майна відбулось на підставі договору №313/12 від 11.07.2012р., отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилається прокурор та позивачі, як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно майнових прав особи у разі коли договір, за яким вказане майно відчужено, розірвано, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України та у даному випадку не може свідчити про наявність (відновлення) у позивача 2 (як продавця за розірваним) права власності на спірне майно.

Крім того, як зазначалось, вище, у відповідності змісту додаткової угоди №3 від 11.07.2012р. до договору №17-2000 від 19.05.2000р. про спільну діяльність загальний розмір вкладів учасників спільної діяльності розподілено наступним чином: закрите акціонерне товариство "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" - 40%, товариство з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" - 20% та товариство з обмеженою відповідальністю "Сіріус-1" - 40%.

Тобто, у даному випадку суд вважає за необхідне зазначити, що задоволення позовних вимог прокурора та визнання права власності публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" на частку у розмірі 30% у спільній частковій власності за договором про спільну діяльність № 17-2000 від 19.05.2000 р. могло б призвести до порушення прав та законних інтересів інших учасників спільної діяльності, оскільки фактично з укладанням додаткової угоди №3 від 11.07.2012р. до договору №17-2000 від 19.05.2012 р. товариству з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" вже не належить частка у спільній діяльності у розмірі 30%.

Щодо вказівки Вищого господарського суду України про застосування до правовідносин сторін правил статті 697 ЦК України то, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару.

Якщо покупець прострочив оплату товару, продавець має право вимагати від нього повернення товару.

Тобто, вимагати повернення товару продавець може тільки у випадку, коли відповідно до умов договору купівлі-продажу право власності на товар зберігається за продавцем до оплати товару, а покупець прострочив оплату товару.

Проте, як встановлено раніше, відповідно до умов договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 року право власності на частку у договорі спільної діяльності перейшло в момент укладання вказаного договору, а не після оплати цієї частки. У зв'язку з чим, положення статті 697 ЦК України не можуть застосовуватися до цих правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги заступника прокурора міста Києва, який діє в інтересах держави в особі Державної служби геології та надр України, публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік", товариства з обмеженою відповідальністю "Сіріус-1", закритого акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" про визнання права власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором №17-2000 від 19.05.2000р. про спільну діяльність на Сахалінському родовищі у розмірі 30% є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що позовна вимога про внесення змін до договору СД є похідною вимогою від вимоги про визнання права власності, тому вона також не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 4.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

Одночасно, за приписами п.4.4 Постанови №7 від 21.02. 2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи результати апеляційного та касаційного оскарження рішень по справі, враховуючи кінцеві висновки суду, судові витрати за оскарження судових актів залишаються за кожною зі сторін, яка їх понесла.

Судовий збір згідно приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивачів порівну та підлягає стягненню в доход Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

1. В позові відмовити повністю.

2. Стягнути з Державної служби геології та надр України (03680, м. Київ, вул. Ежена Потьє, буд. 16, ) в дохід Державного бюджету України 5 049 (п'ять тисяч сорок дев'ять) грн. 00 коп. судового збору.

3. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" (03150 м. Київ, пр.-т. Повітрофлотський, буд. 54, ) в дохід Державного бюджету України 5 049 (п'ять тисяч сорок дев'ять) грн. 00 коп. судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 12.10.2016 року.

Головуючий суддя С.М. Мудрий

Судді О.А. Грєхова

С.О. Чебикіна