РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2016Справа №910/9297/15

За позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі:

1. Міністерства охорони здоров'я України

2. Державного підприємства для постачання медичних установ

«Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України

До VAMED Engineering GmbH

Про стягнення 4 973 590,55 Євро, що еквівалентно 125 483 689,58 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від прокуратури: Константинова І.В. посвідчення № 040864 від 29.01.2016р.

Від позивача-1: Дяк Ю.М. представник за довіреністю № 14.02/16 від 19.05.2016р.

Від позивача-2: Святецький С.О. представник за довіреністю № УС-162 від 04.04.2016р.

Від відповідача: Фелів О.О. адвокат

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров'я України (далі - позивач-1), Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України (далі - позивач-2) з позовом до VAMED Engineering GmbH & CO KG про стягнення 4 973 590,55 Євро, що еквівалентно 125 483 689,58 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2015р. порушено провадження у справі № 910/9297/15 та призначено її до розгляду на 15.09.2015р. та зупинено провадження у справі до 15.09.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2015р. поновлено провадження у справі № 910/9297/15.

В судовому засіданні 15.09.2015р. судом встановлено, що станом на дату судового засідання 15.09.2015р. документи (позовна заява та ухвала суду) не були вручені у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів особам, які перебувають на її території.

З огляду на вказане ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2015р. суд дійшов висновку з метою забезпечення реалізації принципів змагальності та рівності перед законом і судом повідомити відповідача - VAMED Engineering GmbH & CO KG про дату, час та місце розгляду справи шляхом звернення із запитом про надання правової допомоги до Центрального органу Австрійської Республіки, через Міністерство юстиції України, відкласти розгляд справи на 16.02.2016р. та зупинити провадження у справі до 16.02.2016р., зобов'язавши прокуратуру та позивачів в строк до 15.10.2015р. через канцелярію Господарського суду міста Києва надати належним чином нотаріально завірену на офіційну мову Республіки Австрія (німецьку) у чотирьох примірниках з проставленими відмітками апостиля ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.09.2015р. про відкладення розгляду справи № 910/9297/15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2016р. поновлено провадження у справі № 910/9297/15.

В судовому засіданні 16.02.2016р. позивачем-2 було подано письмові пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 16.02.2016р. судом встановлено, що доказів повідомлення відповідача про дату, час та місце судового розгляду відсутні.

З огляду на вказане ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2016р. суд дійшов висновку з метою забезпечення реалізації принципів змагальності та рівності перед законом і судом повідомити відповідача - VAMED Engineering GmbH & CO KG про дату, час та місце розгляду справи шляхом звернення із запитом про надання правової допомоги до Центрального органу Австрійської Республіки, через Міністерство юстиції України, відкласти розгляд справи на 29.09.2016р. та зупинити провадження у справі до 29.09.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2016р. поновлено провадження в даній справі.

29.09.2016р. відповідачем було подано письмовий відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 29.09.2016р. представником відповідача було подано клопотання про здійснення процесуального правонаступництва відповідача VAMED Engineering GmbH & CO KG на його правонаступника - VAMED Engineering GmbH, розгляд якої судом було відкладено.

В судовому засіданні 29.09.2016р. на підставі ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 12.10.2016р.

В судовому засіданні 12.10.2016р. судом представлено на розгляд учасників судового процесу клопотання про здійснення процесуального правонаступництва відповідача VAMED Engineering GmbH & CO KG на його правонаступника - VAMED Engineering GmbH.

Представники учасників судового процесу у справі № 910/9297/15 не заперечували проти задоволення зазначеного клопотання.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу та дослідивши надані до матеріалів справи документи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 25 Господарського процесуального кодексу України, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову заміни сторони чи третьої особи її правонаступником господарський суд виносить ухвалу.

Як на тому наголосив Вищий господарський суд України в п. 1.4. постанови Пленуму № 18 від 26.12.11. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", за приписом статті 25 Господарського процесуального кодексу України у разі, зокрема, реорганізації суб'єкта господарювання у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі його правонаступника. Процесуальне правонаступництво в розумінні цієї норми Господарського процесуального кодексу України допускається на будь-якій стадії судового процесу і здійснюється господарським судом без виклику сторін у справі, якщо їх явка не зумовлена необхідністю з'ясування судом тих чи інших обставин.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов'язків сторони у справі до іншої особи у зв'язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв'язок матеріального і процесуального права.

У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

В результаті реорганізації 27.08.2016р. VAMED Engineering GmbH & CO KG приєдналась до VAMED Engineering GmbH, при цьому, остання отримала майно компанії VAMED Engineering GmbH & CO KG, що вбачається з Витягу з торгового реєстру Республіки Австрія від 01.09.2016р. та протоколу від 28.06.2016р. про позачергові загальні збори учасників VAMED Engineering GmbH & CO KG.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про заміну відповідача у справі № 910/9297/15 - VAMED Engineering GmbH & CO KG, його правонаступником - VAMED Engineering GmbH.

В судовому засіданні 12.10.2016р. Державним підприємством для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України було подано клопотання про залучення до участі в розгляду даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, розгляд якого судом відкладено.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України суддя має право оголосити перерву в засіданні в межах встановленого строку вирішення спору з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Ухвалою від 12.10.2016р. судом було здійснено процесуальне правонаступництво відповідача у справі №910/9297/15 VAMED Engineering GmbH & CO KG, замінивши його правонаступником - VAMED Engineering GmbH та оголошено перерву у судовому засіданні на 18.10.2016р.

Представник позивача 1 у судовому засіданні 18.10.2016р. подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке розглянуто та задоволено судом.

У судовому засіданні 18.10.2016р. представник прокуратури підтримав позовні вимоги.

Представники позивачів під час розгляду справи також підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

Згідно приписів ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 18.10.2016р. оголошено перерву до 20.10.2016р.

В судовому засіданні 20.10.2016р. прокурором було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки він має намір звернутись із запитом до Міністерства охорони здоров'я України щодо надання правого висновку стосовно спірного обладнання.

Представниками позивачів було підтримано вказане клопотання прокурора.

Представник відповідача проти задоволення означеного клопотання надав заперечення.

Вказане клопотання прокурора було залишено судом без задоволення з урахуванням наступного.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Наразі, слід зауважити, що справа № 910/9297/15 розглядається з 23.05.2016р., а отже, подальше відкладення її розгляду може призвести до порушення присів ст.69 Господарського процесуального кодексу України та ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

До того ж, суд зауважує, що у прокурора та позивачів було більш ніж достатньо часу для збору та надання доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Враховуючи наведене у сукупності, суд залишив усне клопотання прокурора про відкладення розгляду справи без задоволення.

У судовому засіданні 20.10.2016р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання позивача 2 про залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками. При цьому, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

За змістом п.1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського кодексу України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Наразі, заявником не наведено належного обґрунтування впливу рішення по даній справі на права та обов'язки Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками.

Отже, з огляду на наведене у сукупності клопотання Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України було залишено судом без задоволення.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, приймаючи до уваги строки розгляду справи, передбачені ст.69 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 20.10.2016р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, дослідивши всі представлені докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч.2 ст.20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.ст.2, 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України «Про прокуратуру». Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві. Аналогічну позицію наведено у п.1 Постанови №17 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам».

Згідно рішення №3-рп/99 від 08.04.1999р. Конституційного Суду України представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент звернення до суду з розглядуваним позовом) визначено, що підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р., види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття «охоронюваний законом інтерес» важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Відповідно до п.1 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, яке затверджено Указом №467/2011 від 13.04.2011р. Президента України, Міністерство охорони здоров'я України (МОЗ України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сфері охорони здоров'я, формуванні державної політики у сферах санітарного та епідемічного благополуччя населення, створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів і медичних виробів, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням.

Основними завданнями МОЗ України є: формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони здоров'я; формування державної політики у сферах санітарного та епідемічного благополуччя населення, створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів і медичних виробів, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням (п.3 Положення про Міністерство охорони здоров'я України).

У п.1.1 статуту позивача 2 вказано, що Державне підприємство для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України засноване на державній власності.

Одночасно, відповідно до п.1.2 статуту Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України уповноваженим органом управління підприємства є саме Міністерство охорони здоров'я України.

Предметом діяльності підприємства є забезпечення суспільних потреб у продукції, роботах та послугах підприємства.

Таким чином, приймаючи до уваги предмет та підстави позовних вимог, суд зазначає, що звернення прокурора в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров'я України, Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України до суду з розглядуваним позовом відповідало функціям позивача 1 та направлено на захист охоронюваних законом інтересів держави.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. (ст.712 Цивільного кодексу України).

14.09.2009р. між Державним підприємством «Укрмедпостач» (повне найменування Державне підприємство для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України) (покупець) та VAMED Engineering GmbH & CO KG (правонаступником якого є VAMED Engineering GmbH) (постачальник) було укладено договір поставки, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується поставити покупцеві, а покупець - прийняти від постачальника та оплатити обладнання для оснащення лікувальних закладів України, яке визначається у додатках або додаткових угодах сторін до даного договору.

За умовами п.1.2 договору купівлі-продажу від 14.09.2009р. покупець приймає від постачальника обладнання у місті Києві, проводить митне оформлення та здійснює поставку до лікувальних закладів у регіони України.

Загальна ціна проекту за цим договором, додатками та додатковими угодами до нього, який буде реалізовуватись у декілька етапів, становить суму 500 000 000 євро у відповідності до попереднього обсягу поставки, визначеного в додатку №1 до договору. В наступних положеннях даний договір регулює лише перший етап за ціною договору, що дорівнює 100 000 000 євро. Наступні етапи погоджуються сторонами за їх обопільною згодою пізніше, шляхом укладання додаткових угод до даного договору, до яких застосовуватимуться його положення, за винятком положень, які однозначно стосуються лише першого етапу (п.п.1.4-1.6 договору від 14.09.2009р.).

Відповідно до п.п.2.1, 2.2 вказаного правочину валютою договору є євро. Ціна договору на першому етапі становить 100 000 000 євро і складається з наступних частин: вартість обладнання, яка становить 99 365 000 євро, без урахування податку на додану вартість; вартість робіт і послуг, які постачальник буде виконувати або надавати в Україні (монтаж, введення в експлуатацію обладнання, навчання обслуговуючого персоналу), яка становить 635 000 євро, без урахування податку на додану вартість.

Зі змісту п.2.5 договору від 14.09.2009р. вбачається, що медичне обладнання, яке поставляється за даним договором, внесене до Державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення або буде внесене до вказаного реєстру до початку поставки, а також отримане свідоцтво про державну реєстрацію обладнання в Україні встановленого зразка, тому операції з продажу такого обладнання не підлягають оподаткуванню податком на додану вартість відповідно до п.5.1.7 Закону України «Про податок на додану вартість», а також обкладанню митом (митними зборами). Всі можливі витрати та ризики, що будуть пов'язані з невиконанням цього зобов'язання несе згідно п.4.2 договору покупець. Постачальник зобов'язується впродовж семи днів після надходження письмової вимоги покупця надати останньому обладнання, яке ще не зареєстровано чи не сертифіковано в Україні, документи, необхідні для реєстрації (сертифікації) обладнання.

Сплата ціни договору на першому етапі здійснюється в порядку, встановленому п.3.1.1 і 3.1.2 договору. Даний порядок застосовуватиметься також до наступних етапів, якщо сторонами не буде погоджено іншого: 15% ціни договору сплачуються покупцем в якості попередньої оплати згідно п.3.2 договору; 85% ціни договору сплачуються покупцем коштами з кредитної угоди, укладеної між Унікредіт Банк Австрія АН як кредитором (кредитор) і покупцем як позичальником, у відповідності до п.3.3 правочину. Попередня оплата 15% ціни договору зараховується в рахунок ціни обладнання згідно п.2.2.1 і здійснюється покупцем безпосередньо постачальникові. 85% суми кредиту будуть сплачені наступним чином: 84,9 % ціни обладнання, тобто, сума у розмірі 84 365 000 євро без урахування податку на додану вартість, будуть сплачуватись кредитором безпосередньо постачальникові пропорційно обсягу поставки обладнання відразу після надання кредитору товаросупровідних документів, зазначених в п.4.3 договору; 100% ціни робіт (послуг), які будуть виконуватись (надаватись) в Україні, тобто, сума у розмірі 625 000 євро, без урахування податку на додану вартість, будуть сплачуватись кредитором безпосередньо постачальникові по мірі оформлення актів передачі-приймання наданих послуг (виконаних робіт) відповідно до п.4.5 цього договору за умови надання постачальником кредитору наступних документів: рахунок у двох оригінальних екземплярах та двох копіях; акт передачі-приймання наданих послуг (виконаних робіт), складений відповідно до п.4.5 цього договору (п.п.3.1-3.3 договору від 14.09.2009р.).

За умовами п.4.1 спірного договору строк поставки обладнання на суму попередньої оплати становить не більше, ніж 180 календарних днів з дня зарахування попередньої оплати на розрахунковий рахунок постачальника та набрання чинності цим договором відповідно до п.10.1 договору.

У п.4.2 договору від 14.09.2009р. вказано, що постачальник зобов'язаний поставити обладнання на умовах DDU-Київ (Інкотермс 2000), включно зі страхуванням транспортування. Водночас постачальник зобов'язується оплатити покупцеві витрати на супроводження поставки в Україні, а саме: послуги митного брокера щодо митного оформлення обладнання, вантажно-розвантажувальні роботи, зберігання на складі, доставку обладнання до закладів охорони здоров'я, сертифікацію (реєстрацію) обладнання, якщо воно ще не сертифіковане (зареєстроване ) в Україні, але не більше ніж 3 022 000 євро, з урахуванням можливого податку на додану вартість.

Виконання постачальником зобов'язання з поставки для кожної партії в рамках одного етапу підтверджується наступними товаросупровідними документами: рахунок у двох оригінальних екземплярах та двох копіях; експедиторське свідоцтво про отримання вантажу (FCR) або міжнародна автомобільна накладна (СMR), або авіаційна накладна (AWB); пакувальні листки; копія експортної декларації країни відправлення; копія документа про страхування доставки (п.4.3 договору від 14.09.2009р.).

Строк дії договору становить дванадцять місяців з дня набрання договором чинності (п.4.6 договору від 14.09.2009р.).

Додатковими угодами від 15.10.2009р., від 26.11.2009р., №6 від 20.04.2010р., №7 від 04.08.2010р., №8 від 22.09.2010р., №9 від 14.02.2011р., №11 від 17.02.2011р., №12 від 17.02.2011р. до договору від 14.09.2009р. купівлі-продажу сторонами на підставі взаємного волевиявлення було внесено зміни.

Зокрема, додатковою угодою №8 від 22.09.2010р. строк дії договору було продовжено до повного виконання.

Право власності на обладнання переходить від постачальника до покупця після здійснення митного оформлення обладнання в Україні у встановленому порядку (п.4.8 договору від 14.09.2009р.).

Наразі, судом прийнято до уваги, що ст.5 Закону України «Про міжнародне приватне право» (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) передбачено принцип автономії волі.

Зокрема, вказаною статтею визначено, що у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права щодо окремих частин правочину повинен бути явно вираженим.

Сторонами у п.12 договору погоджено, що до правочину застосовується українське право.

Отже, приймаючи до уваги наведене вище, суд дійшов висновку, що до правовідносин, які виникли з договору від 14.09.2009р., підлягає застосуванню законодавство України.

Одночасно, слід зазначити, що 23.08.1989р. Україна приєдналась до Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року. Учасником вказаної конвенції також є Австрійська республіка, за законами якої створено та зареєстровано до VAMED Engineering GmbH & CO KG.

Відповідно до п.1 Конвенції остання застосовується до договорів купівлі-продажу товарів між сторонами, комерційні підприємства яких перебувають у різних державах: a) коли ці держави є договірними державами; або b) коли згідно з нормами міжнародного приватного права застосовано право Договірної держави.

Отже, з огляду на наведене вище, до правовідносин позивача 2 та відповідача, що виникли з договору від 14.09.2009р. купівлі-продажу, також підлягає застосуванню Конвенція Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ст.663 Цивільного кодексі України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до уточненої специфікації зі змінами і доповненнями від 18.03.2010р. відповідач зобов'язався на підставі договору від 14.09.2009р. поставити позивачу 2, в тому числі, Інкубатор транспортний модель ІТ-158-TS у кількості 85 одиниць загальною вартістю 4 973 590,55 євро.

За твердженнями позивача 2, які з боку відповідача підтверджено, VAMED Engineering GmbH & CO KG було поставлено, а Державним підприємством для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України прийнято у межах договору від 14.09.2009р. медичне обладнання, а саме Інкубатори транспортні модель ІТ-158-TS у кількості 85 одиниць загальною вартістю 4 973 590,55 євро. Поставлений товар було оплачено покупцем, що також було підтверджено учасниками судового процесу протягом розгляду справи у судових засіданнях.

Обставини щодо поставки товару підтверджуються наявними в матеріалах справи актами №262/09.10 від 24.09.2010р., №261/09.10 від 24.09.2010р., №260/09.10 від 24.09.2010р., №209/04.10 від 08.04.2010р., №208./04.10 від 08.04.2010р. приймання-передачі обладнання. Одночасно, на підтвердження оплати поставленого обладнання позивачем 1 представлено суду довідку від 18.02.2011р. Bank Austria, в якій відображено перерахування грошових коштів на рахунок постачальника за договором від 14.09.2009р.

У зв'язку з підписанням рекламації №1 від 14.02.2011р. додатковою угодою №11 від 17.02.2011р. контрагентами було погоджено проведення, зокрема, окремої реєстрації виробу «Інкубатор транспортний» модель ІТ-158-TS. У вказаній додатковій угоді постачальник гарантував надати покупцю не пізніше ніж через тридцять календарних днів з моменту підписання даної додаткової угоди всі необхідні домети для проведення державної реєстрації вказаного медичного обладнання як виробу медичного призначення, передбачені вимогами постанови №1497 від 09.11.2004р. Кабінету Міністрів України.

З огляду на наведене вище, з метою проведення визначеної реєстрації було проведено клінічні випробовування зразків виробів медичного призначення, в тому числі, Інкубатора транспортний модель ІТ-158-TS.

За наслідками клінічних випробовувань Київським міським пологовим будинком №7 було складено протокол №2 від 16.06.2011р., в якому було вказано, що вказані вище вироби медичного призначення не потребують додаткових досліджень, їх медичні характеристики (параметри) відповідають вимогам його використання в медичній практиці України.

На підставі означеного протоколу клінічних досліджень Київським міським пологовим будинком №7 було складено звіт №2 від 16.06.2011р., з якого вбачається, що медичний виріб - інкубатор транспортний модель ІТ-158-TS відповідає своєму медичному призначенню та може бути рекомендований для застосування в роботі медичних закладів України (а саме для перевезення немовлят з одного закладу в інший каретою швидкої допомоги).

05.08.2011р. Державною Інспекцією з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України видано свідоцтво №10711/2011 про державну реєстрацію, відповідно до якого Інкубатор транспортний, який був предметом поставки за спірним правочином, внесено до Державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення України і дозволено для застосування в медичній практиці. У свідоцтві зазначено, що останнє дійсне до 05.08.2016р.

19.03.2012р. на підставі рішення робочої групи щодо опрацювання питань, зазначених в листі Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України від 15.02.2012р. стосовно медичного виробу «Інкубатор транспортний», Державною службою України з лікарських засобів проведено огляд вказаного виробу медичного призначення.

Згідно акту від 19.03.2012р. огляду означеного медичного виробу Державної служби України з лікарських засобів, транспортний інкубатор не може використовуватись за призначенням без усунення наступних недоліків, зокрема, щодо розміру матрацу, висоти від матрацу до ковпака, загальної висоти інкубатора, тощо.

На засіданні Науково-експертної ради з питань державної реєстрації медичних виробів, яку було проведено 23.03.2012р., Державній службі України з лікарських засобів було рекомендовано припинити державну реєстрацію медичного виробу «Інкубатор транспортний» (які було поставлено відповідачем у кількості 85 одиниць на підставі спірного правочину).

Наказом №215 від 27.03.2012р. Державної служби України з лікарських засобів «Про припинення дії свідоцтва про державну реєстрацію медичного виробу» було припинено дію свідоцтва №10711/2011 від 05.08.2011р.

З огляду на наведені обставини, позивач 2 неодноразово, зокрема листами №УС-319 від 24.04.2012р. та №УС-504 від 03.08.2012р., звертався до відповідача з вимогами про заміну неякісного товару.

Однак, вказані вимоги Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України було залишено без задоволення, товар, а саме прилади медичного призначення - Інкубатори транспортні у кількості 85 одиниць, замінено не було.

Посилаючись на передання постачальником товару неналежної якості, керуючись приписами ст.678 Цивільного кодексу України, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров'я України, Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України з позовом до VAMED Engineering GmbH & CO KG про стягнення вартості неякісного товару - 4 973 590,55 Євро, що еквівалентно 125 483 689,58 грн.

Наразі, суд зазначає, що у ст.35 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року вказано, що продавець повинен поставити товар, який за кількістю, якістю й описанням відповідає вимогам договору і який затарований чи упакований так, як це вимагається за договором. Крім випадків, коли сторони домовилися про інше, товар не відповідає договору, якщо він: a) не придатний для тих цілей, для яких такий товар звичайно використовується; b) не придатний для будь-якої конкретної мети, про яку продавця прямо чи опосередковано було повідомлено під час укладення договору, крім тих випадків, коли з обставин випливає, що покупець не розраховував або що для нього було нерозумним розраховувати на компетентність і міркування продавця; c) не має якостей товару, представленого продавцем покупцеві як зразок чи модель; d) не затарований чи не упакований звичайним для таких товарів способом, а за відсутності такого - способом, який є належним для збереження й захисту даного товару.

Статтею 673 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам. Продавець і покупець можуть домовитися про передання товару підвищеної якості порівняно з вимогами, встановленими законом.

У ст.674 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами.

Товар, який продавець передає або зобов'язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу. Договором або законом може бути встановлений строк, протягом якого продавець гарантує якість товару (гарантійний строк). Гарантія якості товару поширюється на всі комплектуючі вироби, якщо інше не встановлено договором (ст.675 Цивільного кодексу України).

Частинами 1 та 2 ст.678 Цивільного кодексу України передбачено правові наслідки передання товару неналежної якості. Покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, прокурором при зверненні до суду з розглядуваним позовом повинно бути доведено факт постачання відповідачем позивачу 2 неякісного товару, а саме з істотними недоліками (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) - обладнання медичного призначення, яке не відповідає вимогам чинних в Україні нормативно-правових актів і нормативних документів стосовно відповідних видів продукції щодо її споживчих властивостей.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вказувалось вище, ст.674 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами.

Суд зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин чинним був Порядок державної реєстрації медичної техніки та виробів медичного призначення, який затверджено Постановою №1497 від 09.11.2004р. Кабінету Міністрів України.

Цей Порядок визначав механізми проведення державної реєстрації медичної техніки та виробів медичного призначення (п.1 Постанови №1497 від 09.11.2004р. Кабінету Міністрів України).

У п.2 Порядку державної реєстрації медичної техніки та виробів медичного призначення вказано, що медичні вироби - це прилади, комплекси, системи, обладнання, апарати, інструменти, пристрої, імплантанти, приладдя, матеріали або інші вироби, в тому числі інвазивні медичні вироби; медичні вироби для діагностики in vitro; медичні вироби, що не досягають основної передбачуваної мети в організмі людини або на ньому за допомогою фармакологічних, імунобіологічних або метаболічних засобів, але функціям яких такі вироби можуть сприяти; медичні вироби, які використовуються як окремо, так і в поєднанні між собою, включаючи програмні засоби, необхідні для їх належного використання, з метою забезпечення: профілактики, діагностики, лікування, спостереження або полегшення стану пацієнта у разі захворювання, травми, каліцтва або їх компенсації; дослідження, заміни або видозмінювання структури (анатомії) органів, тканин чи фізіологічних процесів; контролю процесу запліднення; експертиза медичних виробів - установлення відповідності характеристик медичних виробів, їх показників, реєстраційних матеріалів, у тому числі декларованих заявником, нормативним документам і законодавству щодо функціонування, якості та безпеки для здоров'я людини, середовища її життєдіяльності;

Державну реєстрацію медичних виробів здійснює Держлікінспекція МОЗ за результатами експертизи та у разі потреби випробувань, що проводяться експертними установами (п.3 Порядку державної реєстрації медичної техніки та виробів медичного призначення).

У п.12 вказаного Порядку зазначено, що на підставі рішення про державну реєстрацію медичні вироби включаються до Державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення, що ведеться Держлікінспекцією МОЗ, а заявнику видається свідоцтво про державну реєстрацію медичних виробів за зразком згідно з додатком. Свідоцтво може мати додатки, у яких зазначаються модифікації медичних виробів та комплектувальні вироби.

Тобто, станом на момент виникнення спірних правовідносин, фактично свідоцтво про державну реєстрацію медичних виробів засвідчувало якість медичного обладнання та його відповідність стандартам, технічним умовам, директивам, настановам, іншим нормативно-технічнім документами на продукцію, а також нормам, правилам, нормативам, що визначали критерії якості і безпеки медичних виробів та умови їх виробництва і застосування.

При цьому, судом прийнято до уваги, що відповідно до п.21 Порядку державної реєстрації медичної техніки та виробів медичного призначення протягом строку дії свідоцтва заявник несе відповідальність за якість та безпеку зареєстрованих медичних виробів, своєчасне повідомлення Держлікінспекції МОЗ про будь-які зміни, що їх передбачається внести до реєстраційних документів за цей період, та надання вичерпної інформації про причини внесення цих змін, їх вплив на безпеку, якість та ефективність виробу.

Наразі, слід зауважити, що у наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що клінічні випробовування та реєстрація спірного медичного обладнання проводилась на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Технолоджи групп», а ні яким чином не відповідачем.

За висновками суду, припинення Наказом №215 від 27.03.2012р. Державної служби України з лікарських засобів «Про припинення дії свідоцтва про державну реєстрацію медичного виробу» дії свідоцтва №10711/2011 від 05.08.2011р. не є беззаперечним та виключним свідченням поставки відповідачем позивачу 2 товару з істотними недоліками, що у відповідності до ст.678 Цивільного кодексу України було б підставою для виникнення у покупця права вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми. При цьому, суд звертає увагу на наступне.

Перевірка продукції є процедурою оцінки відповідності, за допомогою якої виробник або його уповноважений представник забезпечує та декларує, що медичні вироби, до яких застосовується процедура, відповідають типовому зразку, описаному в сертифікаті перевірки типу, і вимогам Технічного регламенту щодо медичних виробів (п.1 Додатку №5 до Технічного регламенту щодо медичних виробів, який затверджено Постановою №753 від 02.10.2013р. Кабінету Міністрів України). Цей Технічний регламент розроблено на основі Директиви Ради ЄС від 14 червня 1993 р. N 93/42/ЄЕС щодо медичних виробів.

Пунктом 9 Технічного регламенту щодо медичних виробів передбачено, що введення в обіг та/або в експлуатацію медичних виробів дозволяється тільки в разі, коли вони повністю відповідають вимогам цього Технічного регламенту, за умови належного постачання, встановлення, технічного обслуговування та застосування їх за призначенням. Медичні вироби, що відповідають вимогам національних стандартів, включених до переліку національних стандартів, які відповідають європейським гармонізованим стандартам та добровільне застосування яких може сприйматися як доказ відповідності медичних виробів вимогам цього Технічного регламенту, вважаються такими, що відповідають вимогам цього Технічного регламенту. До переліку національних стандартів, які відповідають європейським гармонізованим стандартам та добровільне застосування яких може сприйматися як доказ відповідності медичних виробів вимогам цього Технічного регламенту, включаються монографії (фармакопейні статті) Державної фармакопеї України, зокрема стосовно хірургічного шовного матеріалу та взаємодії між лікарськими засобами і матеріалами, що застосовуються у виробах, які містять такі лікарські засоби.

Орган з оцінки відповідності розглядає заявку і в разі відповідності медичного виробу положенням Технічного регламенту щодо медичних виробів оформляє заявку та видає сертифікат перевірки проекту медичного виробу. Орган з оцінки відповідності може вимагати доповнення заявки результатами додаткових випробувань або доказами для проведення більш повного оцінювання проекту медичного виробу на предмет відповідності вимогам Технічного регламенту щодо медичних виробів. У сертифікаті повинні зазначатися висновки експертизи, дані, необхідні для ідентифікації затвердженого проекту, а також у разі потреби - опис призначення медичного виробу (п.10 Технічного регламенту щодо медичних виробів).

Тобто, на теперішній час обставини щодо відповідності певного медичного обладнання вимогам стандартів, технічного регламенту щодо якості, безпеки засвідчуються відповідними сертифікатами відповідності.

Як свідчать матеріали справи, Державним підприємством «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» було проведено випробування Інкубатору транспортного (клас ІІ б) (тобто, спірного товару). Про випробування було складено протоколи №1613-2-2015 від 24.12.2015р., №1641-2-2015 від 24.12.2015р., №1642-2-2015 від 24.12.2015р., №1214-5-2015 від 24.12.2015р. та №0011-5-2016 від 19.01.2016р., в яких встановлено відповідність обладнання національним стандартам, нормам якості та безпеки.

30.09.2016р. Державним підприємством «Укметртестстанлдарт» було видано Сертифікат перевірки типу на Інкубатор транспортний (клас ІІ б). Відповідно до означеного Сертифіката встановлено відповідність медичного обладнання Технічному регламенту щодо медичних виробів, затвердженому Постановою №753 від 02.10.2013р. Кабінету Міністрів України, та національним стандартам: ДСТУ EN 60601-2-20:2015, ДСТУ EN 60601-1-:2015р. Одночасно, на вказаний медичний прилад також видано Сертифікат відповідності від 30.09.2016р., який зареєстровано у державному реєстрі за №UA1/001/012043-16.

Доказів оскарження, скасування чи припинення дії вказаних сертифікатів у передбаченому чинним законодавством України порядку матеріали справи не містять.

До того ж, судом також прийнято до уваги представлений відповідачем звіт від 01.09.2016р. Київського міського центру репродуктивної та перинатальної медицини про проведення клінічного дослідження «Оцінка медичного виробу «Інкубатор транспортний ІТ 158 ТS» на відповідність його медичному призначенню, на можливість та доцільність використання в медичній практиці», в якому вказано, що досліджуваний медичний виріб повністю відповідає медичним критеріям, визначеним виробником, виріб може використовуватись для транспортування новонароджених в межах медичного закладу охорони здоров'я, перманентно використовуватись у реанімобілях, тощо.

Тобто, з огляду на представлені суду документи щодо перевірки типу та відповідності медичного обладнання Технічному регламенту щодо медичних виробів та відповідним національним стандартам, суд дійшов висновку, що твердження прокурора та позивачів про поставку відповідачем на підставі договору від 14.09.2009р. Інкубаторів транспортних модель ІТ-158-TS у кількості 85 одиниць загальною вартістю 4 973 590,55 євро з істотним порушенням вимог щодо якості товару позбавлені належного доказового обґрунтування, що свідчить про відсутність у даному випадку підстав для виникнення у покупця права вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми.

Крім того, посилання прокурора та позивачів на рішення від 04.04.2013р. Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України по справі №195а/2012 суд до уваги не приймає в якості підстави для звільнення від доказування у відповідності до ст.35 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, суд зазначає наступне.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 03.09.2013р. Шевченківського районного суду міста Києва, яку залишено без змін ухвалою від 18.03.2014р. Апеляційного суду міста Києва та ухвалою від 30.07.2014р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, рішення 04.04.2013р. Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України по справі №195а/2012 було скасовано, отже, останнє преюдиційного значення в межах розгляду справи №910/9297/15 не має.

Таким чином, твердження прокурора та позивача 2 про те, що обставини стосовно поставки відповідачем позивачу 2 неякісного товару та наявність обставин для повернення суми оплати встановлена судовим актом, який має преюдиційне значення, суд до уваги не приймає як безпідставні та такі, що не відповідають приписам ст.35 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, посилання прокурора та позивача 2 на результати експертизи проведеної в межах кримінального провадження також не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст.678 Цивільного кодексу України. При цьому, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з п.21 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» висновок судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи, в тому числі цивільної, кримінальної, адміністративної, оцінюється господарським судом у вирішенні господарського спору на загальних підставах як доказ зі справи.

Тобто, з наведеного вище вбачається, що висновок експерта оцінюється судом у сукупності з іншими доказами на загальних підставах, при цьому, господарському суду ст.42 Господарського процесуального кодексу надано право на мотивоване відхилення експертного висновку.

При цьому, судом не вбачаться підстав для прийняття висновку №5473/5474/12-54 від 06.07.2012р. комплексної судової товарознавчо-технічної експертизи по кримінальній справі №49-3345 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, як висновку саме судової експертизи, оскільки, за змістом титульного аркушу документу, що складений за результатами експертного дослідження в межах кримінального провадження, останнє було здійснено відповідно до постанови від 16.05.2012р. старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Демяненка А.В. Клопотань про призначення судової експертизи в межах розглядуваного спору жодним з учасників судового процесу не заявлялось.

Крім того, суд повторно звертає увагу учасників судового процесу, що відповідність товару вимогам чинних стандартів щодо якості та безпеки медичного обладнання та Технічному регламенту щодо медичних виробів підтверджується, в тому числі, представленим суду Сертифікатом відповідності від 30.09.2016р.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо доказового необґрунтованості позову та відсутності підстав для задоволення вимог Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров'я України, Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України до VAMED Engineering GmbH про стягнення 4 973 590,55 Євро, що еквівалентно 125 483 689,58 грн.

Твердження відповідача про пропуск прокурором строків позовної давності були залишені судом без розгляду з огляду на наявність самостійних підстав для відмови в задоволенні позову.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

З приводу розподілення судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент звернення прокурором до суду з розглядуваним позовом) передбачено, що судовий збір - це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Статтею 4 вказаного Закону України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з розглядуваним позовом) встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальна заробітна плата з 01.01.2015р. становила 1 218 грн.

За приписами ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір встановлюється у розмірі 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн.). З позовних заяв немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 мінімальної заробітної плати (1 218 грн.).

Отже, при заявленні позову про стягнення з відповідача грошових кошів в сумі 4 973 590,55 євро позивачем повинно було бути сплачено судовий збір в розмірі 73080 грн.

Проте, відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент звернення прокурором до суду з розглядуваним позовом) прокуратура була звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до п.4.6 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

Таким чином судовий збір в розмірі 73080 грн. підлягає стягненню з позивачів на користь Державного бюджету України порівну.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову повністю.

2. Стягнути з Міністерства охорони здоров'я України (01021, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 7, ідентифікаційний код 00012925) на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 36 540 (тридцять шість тисяч п'ятсот сорок) грн. 00 коп.

3. Стягнути з Державного підприємства для постачання медичних установ «Укрмедпостач» Міністерства охорони здоров'я України (02098, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 29, ідентифікаційний код 04653147) на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 36 540 (тридцять шість тисяч п'ятсот сорок) грн. 00 коп.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.10.2016р.

Суддя Т.М. Ващенко