ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.10.16р. Справа № 904/7092/16
За позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Карат Плюс", с. Саксаганське, Криничанський район, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Краяни", м. Дніпро

про стягнення 10 839,60 грн.

Суддя Рудовська І.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, адвокат, договір № 111 від 02.08.16р.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність б/н від 02.06.16р.

Суть спору:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Карат Плюс" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом з урахуванням уточненої та доповненої позовної заяви про стягнення коштів (а.с. 41-45) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Краяни" (далі - відповідач) про стягнення 63 171,60 грн. заборгованості, з якої: 52 335,00 грн. вартості оплаченого, але не поставленого товару, 10836,00 грн. різниця між погодженою та самовільно збільшеною вартістю поставленого товару та витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у відповідача відсутні правові підстави для набуття перерахованої в якості попередньої оплати позивачем вартості препаратів Тітус 25 і Трейд у сумі 52 335,00 грн., а також позивач нараховує відповідачу різницю між погодженою та самовільно збільшеною вартістю поставленого товару на суму 10836,00 грн. та зазначає, що дані грошові кошти підлягають поверненню в порядку, передбаченому ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2016 р. по справі № 904/7092/16 порушено провадження, розгляд справи призначено до розгляду у судовому засіданні на 13.09.2016 р.

В судовому засіданні 13.09.2016 р. оголошено перерву до 17.10.2016 р.

Представник позивача у судових засіданнях наполягав на задоволенні позовних вимог з урахуванням уточненої та доповненої позовної заяви про стягнення коштів у повному обсязі.

Представник відповідача у судових засіданнях заперечував проти позову, з підстав викладених у відзиві на позов.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 17.10.2016 р. оголошені вступна та резолютивна частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

24.02.2016 р. між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Карат Плюс" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Краяни" (продавець) укладений Договір № 240102 (далі - Договір), за умов п. 1.1 якого продавець продає, а покупець купує товар в асортименті. Конкретна кількість, асортимент та ціна партії товару, що передається за даним договором, вказується у видаткових накладних, які є невідємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору загальна сума даного Договору визначається шляхом складання вартості всіх партій товару, переданими за окремими видатковими накладними у термін дії цього договору.

Пунктами 1.3., 1.4. Договору визначено, що покупець зобовязується провести 100 % передоплату за товар, що поставляється. Документом для здійснення передоплати є рахунок, який має виставити продавець покупцю.

Документом, що підтверджує виконання сторонами своїх зобовязань, є: - видаткова накладна, податкова накладна (електронний формат); - платіжне доручення (надходження грошей на р/рахунок продавця) або інший документ, що підтверджується одержання грошей продавцем (п. 2.1. Договору).

На виконання умов Договору 24.02.2016 р. відповідач виставив позивачеві рахунок-фактуру № СФ-0000030 на загальну суму 668 561,82 грн., який відповідач 29.02.2016 р. сплатив в повному обсязі.

Як зазначає позивач, 30.03.2016 р. за видатковою накладною № РН-000043 відповідачем поставлено позивачу частину товару, згідно вказаному вище рахунку-фактурі, а саме: препарати Харнес, Дезрозал 500 Sс, Фолікул, у кількості обумовленій в рахунку-фактурі, одкак препарати Тітус 25 та Тренд поставлені не були. Ціна таких непоставлених препаратів складає в загальному розмірі 52 335,00 грн.

Крім того, відповідачем в односторонньому порядку (без будь-якого попередження з позивачем), збільшив ціну попередньої стовідсотково оплачених товарних позицій. Різниця у вартості між попередньо погодженим та фактично поставленим товаром складає 10839,60 грн.

Таким, чином позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми 52 335,00 грн. вартості оплаченого, але не поставленого товару та 10836,00 грн. різниці між погодженою та самовільно збільшеною вартістю поставленого товару, що і є причиною виникнення спору.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

В силу статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 Цивільного кодеку України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 607, 609 Цивільного кодексу України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Згідно матеріалів справи відповідач набув грошові кошти за поставлений товар за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить чинному законодавству. Сторони перебувають у договірних відносинах.

Тобто, сторони визначили, що конкретна ціна партії товару визначається у видаткових накладних. Враховуючи, що у видатковій накладній № РН-0000043 від 30.03.2016 року визначена вартість партії товару у загальній сумі 668561,82 грн., яка була погоджена позивачем підписом уповноваженої особи, одностороннього збільшення відповідачем вартості товару не мало місце.

Отже, позивач, підписавши видаткову накладну, повністю погодився із вартістю партії товару.

Щодо вимоги позивача про повернення вартості непоставленого товару - Тітус 25, Тренд, загальною вартістю 52335,00 грн. Як вже зазначалося вище, згідно пункту 1.1. договору, конкретний асортимент партії товару, що передається за даним договором, вказується у видаткових накладних.

Відповідно підписавши видаткову накладну № РН-0000043 від 30.03.2016 року Позивач погодив партію товару у визначеному асортименті за відсутності товару Тітус 25 та Тренд.

При цьому оплату вартості товару позивач здійснював згідно рахунку-фактури від 24 лютого 2016 року, в якому зазначений той ассортимент товару, який прийнятий за видатковою накладною. Тобто позивач в повному обсязі здійснив оплату вартості прийнятого товару згідно видаткової накладної від 30.03.2016 р., а відповідач відповідно на законних підставах отримав вказані кошти. Тому стосовно безпідставно набутих коштів без достатніх правових підстав виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 Цивільного кожексу України.

Відповідно до ст. 1 та ст. 2 Господарського процесуального кодексу України правом на звернення до господарського суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу наділені підприємства та організації, права та інтереси яких дійсно порушені.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги поданими суду доказами. Обовязок доказування згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, безпідставні та такі, що до задоволення не підлягають.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір по справі слід віднести на позивача, оскільки в позові відмовлено.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судовий збір покласти на позивача.

Суддя ОСОБА_3

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 84 ГПК

України " 20 " жовтня 2016 р.