КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2016 р. справа№ 910/12002/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

секретар Ковальчук Р.Ю.;

за участю

представників: позивача - ОСОБА_2;

відповідача-1 - не з`явилися;

відповідача-2 - Стасюк Т.Д.;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду м. Києва від 29.08.2016 р.

у справі № 910/12002/16 (суддя - Літвінова М.Є.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до 1. Волинської обласної ради

2. Волинського обласного дитячого територіального медичного об`єднання

про визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася з позовом до Волинської обласної ради (далі - відповідач-1) та Волинського обласного дитячого територіального медичного об`єднання (далі - відповідач-2) про визнання недійсним пункту 7.6 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Волинської області, від 01.04.2015 р., укладеного між сторонами, наступного змісту: «Договір може бути розірваний однією із сторін при умові письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів".

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.07.2016 р. порушено провадження у справі № 910/12002/16.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.08.2016 р. у справі № 910/12002/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, а також неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Так, в апеляційній скарзі позивач вказує на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 стосовно невідповідності п. 7.6 договору оренди вимогам закону, а також той факт, що вказаний пункт суперечить положенням типового договору оренди, розміщеного в мережі Інтернет на сайті Волинської обласної ради.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2016 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/12002/16 та призначено її до розгляду на 18.10.2016 р.

У засідання суду, призначене на 18.10.2016 р., представники відповідача-1 не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового розгляду, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Неявка в судове засідання зазначених представників не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду.

Наведене також не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, 01.04.2015 р. між Волинською обласною радою (орендодавець), Волинським обласним дитячим територіальним медичним об'єднанням (балансоутримувач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Волинської області, відповідно до п. 1.2 якого балансоутримувач передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області (далі - майно), розміщене за адресою: АДРЕСА_1, корисною площею 71 кв м, що знаходиться на балансі Волинського обласного дитячого територіального медичного об'єднання, вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку і становить за незалежною оцінкою або залишковою балансовою вартістю 327337,00 грн.

Згідно з п. п. 1.3 та 1.4 договору майно здається в оренду для торгівлі продовольчими товарами (крім товарів підакцизної групи). Передача майна в оренду здійснюється за актом приймання-передачі, в якому зазначається перелік та стан майна, що орендується, та інші відомості за узгодженням сторін.

Пунктом 2.1 укладеного договору передбачено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акту приймання-передачі майна.

Строк дії договору оренди, відповідно до п. 7.1, складає з 01.04.2015 р. по 01.03.2018 р. включно.

Відповідно п. 7.6 вказаного правочину договір може бути розірваний однією із сторін при умові письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів.

Також, п. 7.8 договору встановлено, що вказаний договір може бути розірваний з ініціативи орендодавця або балансоутримувача в судовому порядку у разі: несплати орендарем орендної плати та інших, передбачених цим договором платежів протягом двох місяців; навмисного або необережного погіршення стану орендованого майна; використання орендованого майна для цілей, не передбачених у пункті 1.3 цього договору; передачі всіх чи частини орендованих приміщень (майна) в суборенду третім юридичним чи фізичним особам без орендодавця, баласоутримувача та постійної комісії обласної ради з питань використання майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області; в разі невиконання орендарем взятих на себе обов'язків, передбачених пунктом 5.2 цього договору.

Передача нерухомого орендованого майна орендарю підтверджується актом прийому-передачі від 01.04.2015 р. (додаток № 1), підписаним між Волинським обласним дитячим територіальним медичним об`єднанням та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4.

У подальшому, Волинське обласне дитяче територіальне медичне об'єднання звернулося до позивача із письмовим попередженням № 298_344_/2-18.16 від 12.05.2016 р. про розірвання вищевказаного договору оренди у зв'язку із виробничою необхідністю з 20 червня 2016 року на підставі п. 7.6 договору. Також, відповідач-2 просив орендаря забезпечити повернення приміщення у порядку та строки, визначені п. 7.11 договору оренди.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, просив визнати недійсним п. 7.6 оспорюваного договору оренди з огляду на невідповідність такого пункту ст. 291 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також п. 10.3 Положення про оренду нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням Волинської обласної ради № 4/46 від 13.05.2011 р. Також, позивач зазначав, що спірний пункт також суперечить пункту 7.8 цього ж договору, відповідно до якого договір може бути розірваний з ініціативи орендодавця або балансоутримувача в судовому порядку з відповідних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім цього, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

За своє правовою природою оспорюваний правочин є договором оренди комунального майна.

Зі змісту ст. 759 ЦК України та ст. 283 ГК України вбачається, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Укладаючи договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Волинської області від 01.04.2015 р., сторони у пункті 7.6 передбачили, що договір може бути розірваний однією із сторін при умові письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 291 ГК України одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Крім цього, оскільки орендоване майно перебуває у комунальній власності, до спірних правовідносин підлягають застосуванню також приписи Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 вказаного закону одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Колегія суддів наголошує на тому, що вищевказані положення законодавства, на порушення яких при укладенні оспорюваного договору оренди вказує позивач, регулюють відносини сторін з приводу саме односторонньої відмови від договору оренди.

Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. При цьому, ст. 782 ЦК України визначено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Таким чином, факт розірвання договору є лише наслідком односторонньої відмови від такого договору. При цьому, право на односторонню відмову від договору найму має бути закріплено у договорі або передбачене законом.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, пунктом 7.6 договору оренди від 01.04.2015 р. не визначено права сторін на односторонню відмову від договору, а передбачено можливість розірвання договору за ініціативи однієї із сторін та за умови письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів.

За таких обставин, оскільки спірним пунктом не врегульовано питання односторонньої відмови від договору, судом першої інстанції зроблено обгрунтований висновок про помилковість посилань позивача на те, що наведений пункт договору суперечить ч. 1 ст. 291 ГК України, ч. 1 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п. 10.1 Положення про оренду нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням Волинської обласної ради № 4/46 від 13.05.2011 р., що, фактично, дублює приписи вищевказаного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Також, ч. 1 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, проаналізувавши вказані положення, слід зазначити, що право на одностороннє розірвання договору може бути визначене сторонами у самому договорі. При цьому, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. До того, ж однією із засад цивільного законодавства України є свобода договору (ст. 3 ЦК України).

Укладаючи договір оренди, сторони закріпили в оспорюваному пункті 7.6 договору порядок припинення їхніх правовідносин, а саме шляхом письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів. При цьому, вищевказані положення ч. 1 ст. 291 ГК України та ч. 1 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не містять заборони сторонам за взаємною згодою визначити такий порядок припинення договору і не встановлюють, що така умова договору є нікчемною або є підставою для визнання недійсним відповідного положення договору. Тим більше, чинне законодавство України не містить заборони розривати господарські договори в односторонньому порядку.

Підписуючи договір, орендар була обізнана з його умовами та змістом. Доказів будь-якого обмеження її дієздатності під час укладення договору останньою не надано.

За таких обставин, укладаючи договір оренди від 01.04.2015 р., сторони погодили право на його розірвання в односторонньому порядку за умови письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів, що не суперечить приписам ст. 188 ГК України та ст. 651 ЦК України.

При цьому, посилання позивача також на те, що п. 7.6 договору суперечить пункту 7.8 цього ж договору відхиляються судом, як необгрунтовані, оскільки вказаним пунктом визначено інший порядок розірвання правочину, а саме шляхом звернення до суду внаслідок порушення однією із сторін його істотних умов.

Окрім цього, невідповідність п. 7.6 укладеного між сторонами договору оренди положенням типового договору оренди, розміщеного на сайті Волинської обласної ради, не є порушенням вимог закону у розумінні ст. 203 ЦК України.

Отже, Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 не доведено обставин, існування яких, відповідно до приписів ст. ст. 203 та 215 ЦК України, є підставою для визнання недійсним оспорюваного пункту договору оренди.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог стосовно визнання недійсним п. 7.6 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Волинської області, від 01.04.2015 р., та скасування рішення суду першої інстанції.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 не доведено обставин, наявність яких відповідно до положень чинного законодавства є підставою для визнання недійсним п. 7.6 договору оренди від 01.04.2015 р., укладеного між сторонами у даній справі.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду м. Києва від 29.08.2016 р.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 29.08.2016 р. у справі № 910/12002/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/12002/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран