КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2016 р. Справа№ 925/87/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Станіка С.Р.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Ляховенко М.Д.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сигнаївський комбінат Хлібопродуктів" на рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2016 (дата підписання 23.05.2016)

у справі № 925/87/16 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Сигнаївський комбінат Хлібопродуктів"

до Публічного акціонерного товариства "Старокиївський Банк"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство "Сигнаївський комбінат Хлібопродуктів" звернулося до господарського суду Черкаської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Старокиївський Банк" про визнання недійсними кредитного договору №42-В від 26 грудня 2008 року та додаткових угод до нього, а саме: додаткову угоду №1 від 26 січня 2009 року, додаткову угоду №2 від 31 березня 2009 року, додаткову угоду від 30 березня 2010 року, додаткову угоду від 30 квітня 2010 року, додаткову угоду від 29 квітня 2011 року, додаткову угоду від 29 квітня 2011 року, додаткову угоду від 25 квітня 2012 року, додаткову угоду від 24 квітня 2013 року та додаткову угоду від 30 квітня 2013 року (з урахуванням уточнення до позовних вимог від 24 лютого 2016 року №39).

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 15.03.2016 справу №925/87/16 направлено за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі № 925/87/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Сигнаївський комбінат Хлібопродуктів" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2016 року, визнати кредитний договір №42-В від 26.12.2008 року, укладений між ВАТ Сигнаївський КХП та ВАТ Старокиївський банк , та всі додаткові угоди до нього недійсними.

Апеляційна скарга мотивована неповним зясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі скаржник також просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 колегією суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В., суддів: Станіка С.Р., Власова Ю.Л. прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сигнаївський комбінат Хлібопродуктів" на рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі № 925/87/16 до провадження та призначено розгляд справи на 12.07.2016.

Відповідно до розпорядження начальника відділу Київського апеляційного господарського суду № 09-52/3062/16 від 12.07.2016 у звязку з перебуванням судді Власова Ю.Л., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №925/87/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.07.2016 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В. суддів: Станіка С.Р., Отрюха Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 прийнято справу 925/87/16 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Сигнаївський комбінат Хлібопродуктів" на рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі № 925/87/16 до провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Корсакова Г.В., судді: Станік С.Р., Отрюх Б.В., розгляд справи №925/87/16 призначено на 06.09.2016.

У звязку з перебуванням головуючого судді Корсакової Г.В. на лікарняному, судове засідання, призначене на 06.09.2016 року, не відбулося.

З огляду на вихід головуючого судді Корсакової Г.В. з лікарняного, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2016 розгляд справи №925/87/16 призначено на 28.09.2016.

В судове засідання 28.09.2016 представники сторін не зявилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від сторін до суду не надходило.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними в справі матеріалами, за відсутності представників сторін, явка яких в судове засідання обовязковою не визнавалась.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26 грудня 2008 року між Акціонерним банком «Старокиївський банк» (в подальшому найменування банку було змінено на Публічне акціонерне товариство «Старокиївський банк») (банк) та Відкритим акціонерним товариством Сигнаївський комбінат хлібопродуктів (відповідач змінив назву на Публічне акціонерне товариство Сигнаївський комбінат хлібопродуктів) (позичальник) було укладено кредитний договір №42-В.

Згідно умов п. 1.1. та 2.1. вищевказаного договору банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 981 882 дол. США терміном з 26 грудня 2008 року по 26 січня 2009 року з виплатою 18% річних за користування кредитом, а позичальник зобовязався повернути банку кредит на умовах і в термін, передбачений цим договором.

На виконання вимог кредитного договору відповідачем було надано позивачу кредит в сумі 981 882 дол. США, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 1009 від 26.12.2008.

В подальшому сторонами було підписано ряд додаткових угод до кредитного договору, а саме: додаткову угоду №1 від 26 січня 2009 року, додаткову угоду №2 від 31 березня 2009 року, додаткову угоду від 30 березня 2010 року, додаткову угоду від 30 квітня 2010 року, додаткову угоду від 29 квітня 2011 року, додаткову угоду від 29 квітня 2011 року, додаткову угоду від 25 квітня 2012 року, додаткову угоду від 24 квітня 2013 року та додаткову угоду від 30 квітня 2013 року, якими було продовжено строк повернення кредитних коштів.

Так, згідно умов додаткової угоди від 24 квітня 2013 року строк повернення кредиту продовжено до 23 квітня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що директор позивача ОСОБА_2, який підписував від імені товариства кредитний договір та додаткові угоди до нього уклав дані правочини з перевищенням повноважень, а тому просить суд визнати їх недійсними.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову та виходить з наступного.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є юридичною особою і діє на підставі статуту.

Відповідно до п. 9.5 Статуту ВАТ "Сигнаївський комбінат хлібопродуктів" в редакції на дату підписання кредитного договору, наглядова рада товариства приймає рішення та надає дозвіл на укладання договорів, зокрема, отримання кредитів, позик, гарантій від банківських установ та інших підприємств, організацій.

Згідно із протоколу засідання наглядової ради ВАТ "Сигнаївський комбінат хлібопродуктів" від 26.12.2008 на порядок денний виносились питання про отримання кредиту в АБ Старокиївський банк в сумі 981882 доларів США терміном на 1 місяць та для вчинення такого правочину надання повноважень директору товариства ОСОБА_2

За результатами проведеного засідання було вирішено надати згоду товариству на отримання кредиту в АБ Старокиївський банк в сумі 981882 доларів США терміном на 1 місяць та надати директору ВАТ "Сигнаївський комбінат хлібопродуктів" ОСОБА_2 повноваження на підписання відповідних документів та договорів із АБ Старокиївський банк.

Крім того, відповідно до протоколу засідання наглядової ради товариства від 10.03.2010, директору ОСОБА_2 було надано повноваження на підписання відповідних документів та договорів щодо продовження терміну користування кредитом.

Посилання позивача на те, що директор ОСОБА_2 не мав повноважень на підписання спірного кредитного договору як значного правочину без погодження із загальними зборами акціонерів, на підставі Закону України «Про акціонерні товариства», не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки Закон України «Про акціонерні товариства», яким введено поняття значного правочину, набрав чинності 30.04.2009, тобто після укладення спірного кредитного договору від 26.12.2008. При цьому, стаття 33 Закону України «Про акціонерні товариства» була доповнена п.22, відповідно до якого до виключної компетенції загальних зборів належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства, згідно із Законом України від 03.02.2011 р. N 2994-VI, який набув чинності з 02.03.2011року. Тобто, на дату укладення спірного кредитного договору, норми Закону України «Про акціонерні товариства», на які посилається позивач, не діяли.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, при укладанні спірного договору кредиту від 26.12.2008, директор ОСОБА_2 мав всі належні повноваження для вчинення таких дій, а отже договір зі сторони позичальника був підписаний уповноваженою особою без перевищення своїх повноважень.

Окрім того, позивачем не доведено, що укладені сторонами додаткові угоди до кредитного договору, є значними правочинами, укладення яких потребувало рішення загальних зборів акціонерів товариства, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на дату укладення додаткових угод до спірного договору після 02.03.2011, а саме: від 29 квітня 2011 року, від 25 квітня 2012 року, від 24 квітня 2013 року від 30 квітня 2013 року розмір кредиту перевищував 25% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства.

Крім того, відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Тобто, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених ст. 241 Цивільного кодексу України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (аналогічна правова позиція наведена в п.3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на протязі 5 років виконував умови спірного договору та додаткових угод до нього, Так, на виконання умов спірного договору відповідач надав позивачу кредит у розмірі 981 882,00 дол. США, а позивач отримав кредит та протягом тривалого періоду сплачував відсотки за його користування , проте з 01.06.2013 у нього виникла заборгованість.

Вищевказані обставини встановлені також рішенням господарського суду Черкаської області від 01.12.2015 у справі № 925/1248/14 за позовом ПАТ «Старокиївський банк» до ПАТ «Сигнаївський комбінат хлібопродуктів» про стягнення коштів за кредитним договором, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2016.

Тобто сторонами виконувались свої зобовязання за спірним договором та додатковими угодами до нього, і цими діями вони засвідчили факт прийняття до виконання спірного правочину та додаткових угод до нього та їх подальше схвалення.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Однак позивачем не надано суду доказів на підтвердження існування обставин, які б зумовлювали визнання недійсними оспорюваного ним договору та додаткових угод до нього.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем в суді першої інстанції було заявлено про застосування строку позовної давності до вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Оскільки пунктом 1 ст. 257 ЦК України передбачена загальна позовна давність, що встановлюється тривалістю у три роки, а оспорюваний договір було укладено 26.12.2008, то перебіг строку позовної давності закінчується 26.12.2011.

Позовна заява про визнання недійсним договору подана до господарського суду 05.02.2016, тобто після спливу строку позовної давності.

Пунктом 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

З огляду на зазначене, оскільки право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду не порушений, позов задоволенню не підлягає з підстав його необрунтованості.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сигнаївський комбінат Хлібопродуктів" на рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі № 925/87/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі № 925/87/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/87/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді С.Р. Станік

ОСОБА_1