РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/14672/16 18.10.16 р.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ФУД"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Преміум"

про визнання зобов'язань припиненими,

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю №20 від 15.02.2016 р.;

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю №б/н від 23.02.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА ФУД» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» про визнання зобовязань припиненими.

Ухвалою від 11.08.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 30.08.2016 р.

26.08.2016 р. від відповідача через відділ діловодства суду надійшли заперечення на позовну заяву.

30.08.2016 р. від відповідача через відділ діловодства суду надійшли документи по справі.

Ухвалою від 30.08.2016 р. розгляд справи було відкладено на 04.10.2016 р.

04.10.2016 р. від позивача через відділ діловодства суду надійшли документи на виконання ухвали суду.

Ухвалою від 04.10.2016 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів.

У судовому засіданні 04.10.2016 р. оголошувалась перерва до 18.10.2016 р.

18.10.2016 р. від позивача через відділ діловодства суду надійшла заява про збільшення позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав збільшені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив.

У судовому засіданні 18.10.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні у справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

15.07.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА ФУД» (надалі позивач, позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Преміум» (надалі відповідач, кредитодавець) було укладено Кредитний договір № 30/КЛ/13 на відкриття відновлювальної кредитної лінії (надалі Кредитний договір), відповідно до пункту 1.1. якого, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії, надалі за текстом «Кредит» або «Транш кредиту», а позичальник зобовязується отримати Кредит/Транш кредиту, використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування Кредитом/Траншем кредиту, комісії та інші платежі, встановлені цим договором.

Ліміт кредитної лінії (або кредитний ліміт) 5 000 000,00 доларів США 00 центів (пункт 1.1.1. Кредитного договору).

Відповідно до пункту 1.1.3. Кредитного договору, плата за користування Кредитом/Траншем кредиту (процентна ставка) встановлюється у розмірі 15% річних.

Пунктом 1.1.2. Кредитного договору сторони погодили термін остаточного повернення кредиту до « 15» квітня 2014 року включно.

30.09.2015 р. сторони уклали Додатковий договір № 9 до Кредитного договору, відповідно до якого ліміт Кредитної лінії становить 1 081 497 доларів США 74 центів з терміном остаточного повернення кредиту 12.10.2018 р.

За твердженням позивача, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, заборгованість за вищевказаним кредитним договором загалом становить 2 716 527,58 грн.

06.03.2014 р. сторони уклали Договір про відкриття і обслуговування банківських рахунків юридичної особи (надалі Договір поточного рахунку), відповідно до умов якого відповідач відкриває позивачу поточний рахунок № 6090 (980, 840) для зберігання грошових коштів та здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів.

З виписки по особовому рахунку № 6090 від 24.05.2016 р. вбачається, що на вказаному рахунку у позивача наявні кошти у сумі 7 128 665,17 грн.

Таким чином, позивач виступає кредитором відповідача на суму 7 128 665,17 грн. за Договором поточного рахунку і одночасно є боржником відповідача на суму 2 716 527,58 грн. за Кредитним договором.

22.03.2016 р. позивач, посилаючись на статтю 601 Цивільного кодексу України, направив відповідачу заяву про припинення зобовязань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, якою заяви про припинення зобовязань в сумі 12 583,87 доларів США (по курсу на день проведення заліку) шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за зобовязаннями позивача по сплаті на користь відповідача боргу по сплаті відсотків за лютий на підставі Кредитного договору; за зобовязаннями відповідача по сплаті на користь позивача боргу за Договором поточного рахунку.

Проте, відповідач не здійснив зарахування та жодним чином не повідомив про причини відмови.

19.07.2016 р. позивач вдруге направив відповідачу заяву про припинення зобовязань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Вказаною заявою позивач заявив про припинення зобовязань внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, зокрема зобовязання позивача зі сплати відсотків за користування кредитом згідно Кредитного договору у сумі 66 928,76 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19.07.2016 р. еквівалентно 1 660 790,86 грн.; зобовязання відповідача по сплаті суми залишку на поточному рахунку позивача у сумі 1 660 790,86 грн.

Відповідач вдруге не здійснив зарахування коштів, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зобовязання які виникли у позивача за Кредитним договором припинилися на підставі статті 601 Цивільного кодексу України, у звязку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив з підстав того, що станом на дату звернення позивача до суду та судового розгляду даної справи, в установі ПАТ «Комерційний банк «Преміум» розпочато процедуру ліквідації (з 10.02.2016 р.), а згідно пункту 8 частини 2 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Також відповідач наголошує на тому, що кредиторські вимоги позивача за Договором поточного рахунку у сумі 7 139 899,15 грн. рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 693 від 10.05.2016 р. були віднесені до сьомої черги, а зарахування однорідних зустрічних вимог, що являються предметом позовних вимог позивача, призвело б до зміни черговості задоволення вимог кредиторів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Зобовязанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1, 2 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

За правилами ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про зарахування однорідних зустрічних вимог, коли боржник банку одночасно є кредитором банку, під час процедури ліквідації банку суди повинні виходити із вимог статей 601 - 602 Цивільного кодексу України, ст.ст. 92 - 96 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та враховувати, що цим Законом встановлено чіткий порядок задоволення вимог кредиторів, визнаних ліквідатором, який не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора. При вирішенні питання щодо правомірності зарахування однорідних вимог згідно зі ст. 601 Цивільного кодексу України у випадках, коли зустрічні вимоги виражені в різних валютах, слід виходити з того, що такі вимоги є однорідними. У цьому разі зарахування може проводитись за курсом, визначеним сторонами у договорі, а якщо така домовленість відсутня - за офіційним валютним курсом, встановленим Національним банком України.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов'язання, внаслідок якого має місце індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна боржника.

За змістом названих правових норм, залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню. При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення.

Відповідно до п. 5 ст. 602 ЦК України зарахування зустрічних вимог не допускається у випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 6 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Так, 10.02.2016 р. Правлінням Національного банку України винесено постанову № 68/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Преміум».

Того ж дня, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 314 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Преміум» та делегування повноважень ліквідатора банку з 11.02.2016 р.».

Вказаним рішенням розпочато процедуру ліквідації відповідача, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію відповідача та делеговано всі повноваження ліквідатора відповідача.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (www.fg.gov.ua) та НБУ (www.bank.gov.ua).

Таким чином, станом на момент розгляду справи в установі відповідача розпочата процедура ліквідації.

Частиною 2 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) визначено порядок здійснення уповноваженою особою Фонду заходів щодо підготовки задоволення вимог кредиторів, якою передбачено, зокрема, складання реєстру акцептованих вимог кредиторів для затвердження виконавчою дирекцією Фонду.

Відповідно до частин 2, 6, 8 статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно зі ст. 52 Закону, уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості, передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

При цьому зі змісту статей 45, 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" слідує, що під час відчуження зобов'язань фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої ст. 52 Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково.

Таким чином, після запровадження у банку процедури ліквідації задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими фондом.

Враховуючи положення п. 4-1 частини першої статті 602, яким визначено, що не допускається зарахування зустрічних вимог за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом, прийняття судом рішення по даній справі про задоволення позову та припинення зобов'язань позивача шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, призведе до порушення норм статей 45,52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки фактично буде порушена черговість задоволення вимог кредиторів.

Крім того, оскільки позивачем заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 22.03.2016 р. за вих. № 108, від 19.07.2016 р. за вих. № 08 та від 07.10.2016 р. за вих. № 10 були направлені відповідачу вже після початку процедури виведення установи відповідача з ринку та запровадження тимчасової адміністрації, до спірних правовідносин застосовується заборона зарахування зустрічних вимог під час тимчасової адміністрації, встановлена ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для визнання припиненими кредитних зобов'язань.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За правилами ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Дослідивши зібрані у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про те, що зміст оспорюваного договору не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а договори спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими, спростованими відповідачем та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак, вказані вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА ФУД» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Преміум» про визнання зобовязань припиненими.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 24.10.2016 р.

Суддя Н.І. Зеленіна