КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2016 р. Справа№ 902/1416/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

ОСОБА_1

при секретарі Петрик М.О.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідачів: 1) ОСОБА_2 - керівник;

ОСОБА_3 - представник за довіреністю від 01.03.2016 року;

2) не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ВВ Імекс

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016

у справі № 902/1416/14 (суддя Отрош І.М.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Тренд-Трейд

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю ВВ Імекс

2) Фізичної особи підпрмиємця ОСОБА_4

про стягнення 19 236, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення з відповідачів солідарно передоплати в сумі 22 330,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 12.11.2014 справу №902/1416/14 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд" обґрунтовані нездійсненням відповідачем 1, як перевізником за заявкою № 1 від 16.07.2014, перевезення вантажу (дрова колоті паливні) у міжнародному сполученні автомобільним транспортом з Разино (Житомирська обл., Україна) до Лейпцига (Німеччина), незважаючи на здійснення позивачем попередньої оплати вартості перевезення у розмірі 22 333,00 грн. З огляду на вищенаведене, враховуючи також ті обставини, що між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки від 17.07.2014, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 суму коштів у розмірі попередньої оплати 22333,00 грн.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем буда подана заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути солідарно з відповідачів 19 236, 00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд" 19236,00 грн. заборгованості. У задоволенні позовних вимог до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення 10838,74 грн. заборгованості скасовано та прийнято в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Постановою Вищого господарського суду України від 15.07.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2015 у справі № 902/1416/14 в частині перегляду рішення місцевого господарського суду про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" заборгованості в сумі 19236,00 грн. скасовано; справу в цій частині передано на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 у справі № 902/1416/14 рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.11.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 у справі № 902/1416/14 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова Вищого господарського суду мотивована тим, що суди попередніх інстанцій чітко не визначили правової природи заявленої до стягнення суми. Також, суди попередніх інстанцій не дослідили товарно-транспортну накладну, копія якої міститься в матеріалах справи та не зясували, чи є в ній запис про масу вантажу, чи відповідала ця маса встановленим законодавчим вимогам; не встановили причини повернення вантажу вантажовідправнику.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 по справі № 910/1416/14 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2016, відповідач 1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявка є фактично договором транспортного експедирування оформленного у формі доручення, а не договором перевезення. При цьому, свої зобовязання за договором доручення відповідач 1 виконав у повному обсязі.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ВВ Імекс по справі № 910/1416/14 передано до розгляду колегії суддів у складі: ОСОБА_5Ф (головуючий), ОСОБА_6, ОСОБА_7

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2016 апеляційну скаргу по справі №910/1416/14 прийнято до провадження колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: ОСОБА_5Ф (головуючий), ОСОБА_6, ОСОБА_7 та призначено до розгляду на 23.03.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2016 відкладено розгляд справи до 11.05.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2016 відкладено розгляд справи до 22.06.2016 року.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2016 року, справу № 902/1416/14 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 22.06.2016 року, справу № 902/1416/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_8 (головуюча), ОСОБА_9, ОСОБА_10

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імпекс" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: ОСОБА_8 (головуюча), ОСОБА_9, ОСОБА_10 та призначено до розгляду на 19.07.2016 року.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2016 року враховуючи перебування у відпустці судді Кропивної Л. В., яка не є головуючою суддею, справу № 902/1416/14 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ від 18.07.2016 року, справу № 902/1416/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_8 (головуюча), ОСОБА_9, ОСОБА_11

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 року справу № 902/1416/14 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі:ОСОБА_8 (головуюча), ОСОБА_9, ОСОБА_11

У судове засідання 19.07.2016 року представник позивача та представник відповідача 2 не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Представники відповідача 1 у судовому засіданні 19.07.2016 року підтримали доводи апеляційної скарги, надали пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 року розгляд справи відкладено до 14.09.2016 року.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2016 року враховуючи перебування у відпустці судді Пашкіної С. А., яка не є головуючою суддею, справу № 902/1416/14 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ від 13.09.2016 року, справу № 902/1416/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_8 (головуюча), ОСОБА_9, ОСОБА_12

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2016 року враховуючи перебування у відпустці судді Пономаренка Є. Ю., який не є головуючим суддею, справу № 902/1416/14 передано на повторний атоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ від 14.09.2016 року, справу № 902/1416/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_8 (головуюча), ОСОБА_1, ОСОБА_12

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2016 року справу № 902/1416/14 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: ОСОБА_8 (головуюча), ОСОБА_1, ОСОБА_12

У судове засідання 14.09.2016 року представник позивача та представник відповідача 2 не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Представники відповідача 1 у судовому засіданні 14.09.2016 року надали додаткові пояснення по суті спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2016 року відкладено розгляд справи до 19.10.2016 року.

Представники відповідача 1 у судовому засіданні 19.10.2016 року підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд її задовольнити.

Представники позивача та відповідача 2 у судове засідання 19.10.2016 року не зявилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 16.07.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд" (надалі позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" (надалі відповідач 1) погоджено заявку № 1 на виконання перевезення за маршрутом: ст. Разино, Житомирська обл., - Вінниця-Дрезден-Лейпциг (Німеччина).

Відповідно до заявки № 1 від 16.07.2014, перевезенню підлягає вантаж дрова колоті паливні, вагою 22 т., обємом 35,52 м3.; кількість автомобілів 1; дата завантаження 17.07.2014; адреса завантаження ст. Разино, Житомирська обл.; адреса розвантаження Kiefer Productions und Handels GmbH Kossaer Strasse 2 04356 Liepzig; місце замитнення Вінницька обл., с. Зарванці, 7-й км. Хмельницького шосе; місце розмитнення Drezden; строк доставки до 22.07.2014; сума фрахту та винагороди 1400 євро; нормований простій на завантаження та замитнення 48 год., на вивантаження та розмитнення 48 годин, понаднормативний простій по 100 євро за добу, державник номер АА 8335 КХ/ АА3711 ХО; водій ОСОБА_13.

Для оплати послуг визначених в заявці № 1 від 16.07.2014 року відповідач 1 виставив позивачу рахунок №85 від 17.07.2014 на суму 22330,00 грн., який було оплачено останнім 17.07.2014 р. за платіжним дорученням № 84 на суму коштів у розмірі 22 333, 00 грн.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог зазначив, що відповідач 1 частково надав позивачу послуги з перевезення у звязку із чим підлягає поверненню сума попередньої оплати у розмірі 19 236, 00 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач 1 зазначає, що заявка № 1 від 16.07.2014 року є договором транспортного експедирування оформленного у формі доручення, а не договором перевезення, а тому всі свої зобовязання за договором транспортного експедирування він виконав.

Так, ст. 1000 ЦК України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з приписами ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 929 ЦК України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобовязується за плату і за рахунок другої сторонни (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, повязаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Отже, обовязки експедитора можуть полягати як лише в організації виконання перевезення вантажу, так і в здійсненні самого перевезення вантажу.

Так, з наданої заявки № 1 від 16.07.2014 року вбачається, що сторонами була погоджена сума фрахту у розмірі 1400 євро.

Згідно із ст. 1 Податкового кодексу України встановлено, що фрахт це винагорода (компенсація), що сплачується за договорами перевезення, найму або піднайму судна або транспортного засобу (їх частин) для: перевезення вантажів та пасажирів морськими або повітряними суднами; перевезення вантажів залізничним або автомобільним транспортом.

Отже, сторони встановили розмір винагороди саме за перевезення вантажу.

Інших, додаткових послуг заявкою № 1 від 16.07.2014 року не передбачено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відносини, які виникли між позивачем та відповідачем 1 у звязку зі складанням заявки № б/н від 16.07.2014 за правовою природою є відносинами доручення, повязаними з перевезенням вантажу, а заявка, по суті, є договором перевезення вантажу, в якій сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов перевезення (з огляду на підписання її обома сторонами).

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу України).

Колегією суддів встановлено, що відповідно до товарно-транспортної накладної №020699 від 17.07.2014 Державне підприємство Бердичівське лісове господарство (вантажовідправник) 17.07.2014 здійснило завантаження автомобіля НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп АА 3711 ХО) у м. Разино вантажем (дрова граб), вид пакування піддони (22 піддони * 1,48 = 32,56 м3.), кількість місць - 32,56 м3, замовник та вантажоодержувач Товариство з обмеженою відповідальністю Тренд Трейд; перевізник - Товариство з обмеженою відповідальністю ВВ Імекс; місце розвантаження Вінниця.

Вказана накладна підписана вантажовідправником, що свідчить про факт передання вантажу вантажовідправником перевізнику, а також у графі прийняв - підпис та прізвище водія перевізника, що свідчить про прийняття ним вантажу до перевезення.

При цьому, враховуючи письмові пояснення сторін, долучені до матеріалів справи, у їх сукупності, з урахуванням предмету перевезення, вбачається, що товарно-транспортна накладна №020699 від 17.07.2014 була складена саме на виконання заявки № 1 від 16.07.2014, за якою перевезенню підлягає вантаж дрова колоті паливні, обємом 35,52 м3.; кількість автомобілів 1; дата завантаження 17.07.2014 р.; адреса завантаження ст. Разино, Житомирська обл.; державник номер автомобіля перевізника АА 8335 КХ/ АА3711 ХО, водій ОСОБА_13

При цьому, відповідно до пояснень відповідача 1 та позивача, сторони склали товарно-транспортну накладну №020699 від 17.07.2014 саме на виконання перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014 для доставки вантажу до місця його замитнення (Вінницька область), однак, в подальшому в процесі замитнення замовник та перевізник домовлялись скласти міжнародну товарно-транспортну накладну, оскільки пункт призначення вантажу м. Лейпциг, Німеччина.

Колегією суддів встановлено, що товарно-транспортна накладна містить підпис та прізвище водія перевізника у графі здав та відповідно дату 19.07.2014, а також підпис представника вантажоодержувача (замовника) у графі прийняв.

Водночас, колегією суддів встановлено, що вантаж був переданий замовнику не у м. Вінниця, а у м. Разино, тобто фактично вантаж був повернутий. Відповідний факт не заперечувався сторонами. Вказане свідчить про невиконання перевізником зобовязань на умовах, погоджених у накладній, а саме про нездійснення перевезення та доставки вантажу саме до місця призначення (м. Вінниця) та невручення його вантажоодержувачу саме у погодженому місці.

Враховуючи нездійснення перевезення вантажу за заявкою № 1 від 16.07.2014, 21.08.2014 позивач звернувся до відповідача з листом про відмову від договору від 16.07.2014 щодо перевезення вантажу. Як доказ направлення відмови відповідачу 1 позивач надав копію опису вкладення в цінний лист та копії фіскальних чеків від 21.08.2014.

Також, колегією суддів встановлено, що 17.07.2014 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (відповідач 2, поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю Тренд-Трейд (позивач, кредитор) укладено договір поруки, за умовами п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель зобовязується солідарно відповідати перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю ВВ Імекс (боржник) своїх зобовязань, що виникли або виникнуть за договором доручення від 16.07.2014 (заявка №1 від 16.07.2014), укладеним між кредитором і боржником.

Відповідно до п. 1.3 договору поруки у відповідності до основного договору повірений зобовязався здійснити міжнародне перевезення згідно № 1 від 16.07.2014 року, а довіритель зобовязався здійснити оплату за послуги повіреного.

Згідно із п. 2.1 договору поруки відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплаченою сумою боржнику.

При цьому, відповідно до п. 5.3 договору поруки від 17.07.2014 р. порука припиняється 31.07.2014 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем 1, як перевізником за заявкою № 1 від 16.07.2014, не здійснено перевезення вантажу (дрова колоті паливні) у міжнародному сполученні автомобільним транспортом з Разино (Житомирська обл., Україна) до Лейпцига (Німеччина), незважаючи на здійснення позивачем попередньої оплати вартості перевезення у розмірі 22333,00 грн. З огляду на ті обставини, що перевізник (відповідач 1) надав послуги лише на суму 3094,00 грн. (280 км (відстань між ст.РазіноВінницяст.Разіно)*11,05 грн. (вартість 1 км станом на 17.07.2014 року, визначеного на підставі експертного висновку № В-271 від 10.11.2014 року), а також з урахуванням того, що між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки від 17.07.2014, позивач просить стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 суму попередньої оплати у розмірі 19236,00 грн.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Як встановлено колегією суддів, міжнародне перевезення по заявці № 1 від 16.07.2014 не було здійснено, зокрема, як вбачається з пояснень сторін, автомобіль НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп АА 3711 ХО) не перетнув державний кордон України та 19.07.2014 вантаж (дрова граб) був зданий (повернутий) перевізником замовнику та прийнятий останнім, що підтверджується відміткою про здачу вантажу 19.07.2014 у товарно-транспортній накладній № 020699 від 17.07.2014.

Враховуючи зазначене, оскільки згідно заявки № 1 від 16.07.2014 року перевезення повинно було відбуватися за маршрутом смт. Разино (Україна) Дрезден-Лейпциг (Німечинна) колегія суддів приходить до висновку про застосування до правовідносин, які склалися між сторонами міжнародного законодавства, а саме Конвенцію про договір міжнародного автомобільного перевезення так і українське законодавство Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. N 363 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 р. за N 128/2568.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач 1 зазначає, що позивач, як замовник, перевантажив автомобіль НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп АА 3711 ХО), який прямував до Лейпцига (Німеччина) відповідно до заявки №1 від 1.07.2014, що стало причиною неможливості провести замитнення вантажу. Так, відповідач 1 зазначив, що позивач повинен був завантажити 22 тони вантажу у вказаний автомобіль, натомість завантажив 27,9 т., у звязку з чим загальна маса вантажівки склала 42 т., що суперечить нормам дозволеної маси вантажу в Україні та Європі.

Відповідно до п.п. 22.1., 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N 1306 в редакції від 04.06.2014, чинних на час існування спірних правовідносин, маса вантажу, що перевозиться, і розподіл навантаження на осі не повинні перевищувати величин, визначених технічною характеристикою даного транспортного засобу. За спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 38 т (на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією маршрутах - до 40 т; для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Як встановлено п. 20.1.11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. N 363 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 р. за N 128/2568 (надалі - Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні), приймання для перевезення від вантажовідправника і здача вантажоодержувачу лісу і пиломатеріалів здійснюються перевізником за об'ємом, а під час перевезення пакетним способом - за кількістю вантажних місць (пакетів).

Як вбачається із товарно-транспортної накладної №020699 від 17.07.2014, до якої внесені основні дані щодо найменування, кількості вантажу, що підлягає перевезенню, зазначено, що автомобіль НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп АА 3711 ХО) було завантажено вантажем (дрова паливні граб), вид пакування піддони (22 піддони * 1,48 = 32,56 м3.), кількість місць - 32,56 м3, замовник та вантажоодержувач Товариство з обмеженою відповідальністю Тренд Трейд.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що в графі маса брутто, т товарно-транспортної накладної №020699 від 17.07.2014 відсутні будь-які відомості щодо вказаних одиниць вимірювання вантажу. Отже, останні є такими, що не вказані ні замовником, ні перевізником.

В той же час, товарно-транспортна накладна №020699 від 17.07.2014 містить інформацію про кількість вантажних місць лісоматеріалів, як це передбачено п. 20.1.11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, 22 піддони обємом 32,56 м3.

Водночас, відповідно до заявки № 1 від 16.07.2014, на підставі якої відповідач зобовязався здійснити міжнародне перевезення вантажу (дрова колоті паливні) за маршрутом: ст. Разино, Житомирська обл., - Вінниця-Дрезден-Лейпциг, вага вантажу, що підлягав перевезенню, повинна була складати 22 т., а обєм 35,52 м3.

Відтак, зазначені замовником (позивачем) у товарно-транспортній накладній №020699 від 17.07.2014 відомості про кількість вантажних місць 22 піддони (обєм вантажу 32,56 м3) відповідають домовленостям позивача та відповідача 1, досягнутими разом зі складанням заявки № 1 від 16.07.2014, щодо обєму вантажу, який підлягав перевезенню, та не перевищують погоджених ними умов стосовно максимального обєму вантажу.

При цьому, як передбачено п.п. 6.1. 6.4. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, на упакованих та штучних неупакованих вантажах, крім тих, які перевозяться навалом, замовник повинен зазначити масу брутто і нетто. На вантажах стандартної маси зазначати це не обов'язково.

Визначення маси вантажу провадиться технічними засобами замовника (6.2.).

Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегіяь суддів приходить до висновку, що первинний обовязок з визначення та зазначення маси вантажу покладається на замовника.

В той же час, згідно зі ст. 8 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, приймаючи вантаж, перевізник перевіряє:

a) вірність записів, зроблених у вантажній накладній щодо числа вантажних місць, а також їх маркування та нумерації місць;

b) зовнішній стан вантажу і його упаковки.

Якщо перевізник не має достатньої можливості перевірити вірність записів, зазначених у підпункті a) пункту 1 цієї статті, він повинен зробити обгрунтовані застереження у вантажній накладній. Він повинен також мотивувати всі зроблені ним застереження щодо зовнішнього стану вантажу і його упаковки. Ці застереження не мають обов'язкової сили для відправника, якщо останній не погодився бути зобов'язаним ними і не зробив про це запис у вантажній накладній.

Відправник має право вимагати перевірки перевізником ваги брутто вантажу або його кількості, вираженій в інших одиницях виміру. Він може також вимагати перевірки вмісту вантажних місць. Перевізник може вимагати відшкодування витрат, пов'язаних з такою перевіркою. Результати перевірок включають у вантажну накладну (ч. 3 ст. 8).

Відповідно до п. 6.4. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, при навантаженні вантажу здійснюється його зважування або рахування місць (чи штук). Вантаж приймається без перевірки маси, якщо він поданий для перевезення у спеціальних кузовах чи контейнерах при наявності на них пломб замовника.

Більше того, як передбачено п. 10.15. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, перевізник може вимагати додаткової перевірки кількості вантажу.

Пункт 15 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні встановлює порядок складання актів.

Так, у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом за формою, що наведена в додатку 4.

Перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті такі обставини:

а) невідповідність між найменуванням, масою і кількістю місць вантажу в натурі і тими даними, які зазначені у товарно-транспортній накладній;

б) порушення або відсутність пломб на кузові автомобіля або контейнері;

в) простій автомобіля у пунктах вантаження і розвантаження понад встановлені норми часу;

г) інші обставини (пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін (п. 15.2.).

При цьому, відповідно до п. 15.4. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку "Особливі відмітки" і засвідчити її підписом.

Так, сукупний аналіз вказаних положень дає підстави для висновку, що у випадку незгоди із вказаними замовником даними у товарно-транспортній накладній, в тому числі, даними, які не вказані, перевізник вправі вимагати додаткової перевірки кількості вантажу, та у випадку виявлення розбіжностей (тощо) може оформити акт в порядку п. 15 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Колегією суддів встановлено, що будь-яких доказів щодо існування в момент прийняття вантажу для перевезення заперечень щодо маси (обєму) вантажу, завантаженого в автомобіль НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп АА 3711 ХО), зокрема щодо того, що маса вантажу не вказана, перевізником зазначено не було, доказів протилежного, як-от оформленого акту щодо обставин, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, суду не надано.

Згідно зі ст. 9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Якщо вантажна накладна не містить спеціальних застережень перевізника, то, якщо не доведено протилежне, припускається, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані в момент прийняття вантажу перевізником, і що кількість вантажних місць, а також їх маркування та нумерація відповідали заявам, які містилися у вантажній накладній.

Також, п. 20.1.11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, передбачено, що приймання для перевезення від вантажовідправника і здача вантажоодержувачу лісу і пиломатеріалів здійснюються перевізником за об'ємом, а під час перевезення пакетним способом - за кількістю вантажних місць (пакетів).

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що вантаж (дрова колоті паливні) за маршрутом: ст. Разино, Житомирська обл., - Вінниця-Дрезден-Лейпциг було прийнято відповідачем 1 (перевізником) для перевезення за усіма заповненими у товарно-транспортній накладній № 020699 від 17.07.2014 даними.

В обґрунтування нездійснення відповідачем 1, як перевізником, перевезення вантажу за заявкою №1 від 16.07.2014, відповідач зазначає про фактичне перевантаження автомобіля НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп АА 3711 ХО), про що перевізнику стало відомо під час прибуття на митницю, що зумовило неможливість здійснення перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014.

Разом з тим, з урахуванням вищенаведених положень Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні та Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів колегія суддів дійшла висновку, що внаслідок прийняття вантажу для перевезення без будь-яких застережень (з перевіркою маси вантажу тощо чи без такої) перевізником, останній втрачає право посилатись на обставини перевантаження автомобіля як на підставу неможливості здійснення перевезення вантажу, обумовленого замовником та перевізником.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що відповідач 1 на підтвердження факту перевантаження замовником автомобіля НОМЕР_1 (причіп/напівпричіп АА 3711 ХО) не надав суду жодних доказів, при тому, що обєм вантажу, що перевозився, згідно з товарно-транспортною накладною складав 32,56 м3, тоді як в заявці № 1 від 16.07.2014 обумовлено перевезення дров навіть дещо більшого обєму (35,52 м3).

Так, копія перепустки №8758 від 18.07.2014 на право пропуску транспортного засобу до місця прибуття автотранспорту МАН АА 8335 КХ (причіп/напівпричіп АА 3711 ХО), що додана відповідачем 1 до пояснень, поданих до суду 09.04.2015, не вказує на перевищення маси вантажу за заявкою №1 від 16.07.2014 та товарно-транспортною накладною № 020699 від 17.07.2014, оскільки не містить будь-яких даних (цифр) про масу вантажівки з вантажем, яка, за твердженням відповідача 1, перевищувала дозволену масу та ту, що обумовлена сторонами відповідно до заявки №1 від 16.07.2014.

Так само колегією суддів не приймаються доводи про збільшення вологості вантажу (дров - грабу), оскільки відповідачем 1 жодними належними та допустимими доказами не доведено, що прийняття вантажу, який за кількістю та обємом (відповідно до товарно-транспортної накладної № 020699 від 17.07.2014) відповідав умовам заявки №1 від 16.07.2014, відбувалось за умов повної відсутності вологості (остання могла мати місце і при здійсненні самого перевезення). Тим більше, відповідач 1, як перевізник, що прийняв до виконання без будь-яких застережень вантаж, який за кількістю та обємом (відповідно до товарно-транспортної накладної № 020699 від 17.07.2014) відповідав умовам заявки №1 від 16.07.2014, міг та повинен був передбачити імовірність збільшення вологості вантажу, що може зумовити збільшення його маси.

Так, як встановлено судом, у звязку з нездійсненням перевезення по заявці № 1 від 16.07.2014, вантаж за товарно-транспортною накладною № 020699 від 17.07.2014 було повернуто відповідачем 1 та прийнято позивачем (директором позивача ОСОБА_14В.) 19.07.2014.

Відповідачем 1 не доведено, що невиконання ним зобовязання за заявкою №1 від 16.07.2014 (товарно-транспортна накладна № 020699 від 17.07.2014 до місця замитнення) було повязане саме з перевантаженням автомобіля та у звязку з цим зміною замовником маршруту перевезення а саме повернення вантажу до місця відправки (станція Разино).

Як встановлено колегією суддів, 17.07.2014 позивачем було сплачено вартість перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014 за платіжним дорученням № 84 на суму коштів у розмірі 22333, 00 грн.

Предметом спору є повернення суми попередньої оплати у розмірі 19236,00 грн., підставами позову невиконання відповідачем 1, як перевізником, зобовязання з перевезення за заявкою №1 від 16.07.2014 та товарно-транспортною накладною № 020699 від 17.07.2014.

При цьому, нормами чинного законодавства не передбачено обовязку позивача вказувати конкретну норму закону, існуванням якої останній обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як встановлено ст. 923 Цивільного кодексу України, у разі прострочення доставки вантажу перевізник зобовязаний відшкодувати другій стороні збитки, завдані порушенням строку перевезення, якщо інші форми відповідальності не встановлені договором.

За таких обставин, у звязку з припиненням зобовязання (з огляду на встановлення факту повернення перевізником вантажу та прийняття його замовником) з перевезення, яке виникло на підставі заявки №1 від 16.07.2014, за домовленістю сторін з 19.07.2014, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що сума попередньої оплати у розмірі 22330,00 грн. фактично за своєю правовою природою є збитками позивача, понесеними у звязку з невиконанням зобовязання, беручи до уваги при цьому обставини ненадання відповідачем 1 (як перевізником) жодних належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиконанні умов заявки №1 від 16.07.2014, в тому числі здійснення перевезення за товарно-транспортною накладною № 020699 від 17.07.2014, чи наявності непереборної сили, що обєктивно зумовила неможливість виконання міжнародного перевезення.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. (ст. 22 Цивільного кодексу України).

Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ст. 623 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Судом враховано те, що згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України для застосування таких правових наслідків порушення зобов'язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вищезазначених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Так, понесені позивачем витрати у загальному розмірі 22330,00 грн. є збитками у розумінні статті 225 Господарського кодексу України, які понесені позивачем внаслідок невиконання відповідачем 1 свого обовязку з перевезення вантажу за заявкою №1 від 16.07.2014, у строк, погоджений позивачем та відповідачем 1 в такій заявці до 22.07.2014, в тому числі нездійснення перевезення за товарно-транспортною накладною № 020699 від 17.07.2014.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума попередньої оплати, оцінена судом як збитки, повинна бути відшкодована позивачу в повному обсязі.

В той же час, з огляду на те, що позивачем заявлено до стягнення 19236,00 грн., а суд не вправі виходити за межі позовних вимог, то стягненню з відповідача-1 підлягає 19 236, 00 грн.

Щодо позовних вимог до відповідачаь 2 про солідарне стягнення 19236,00 грн., то колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалося вище, 17.07.2014 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (відповідач 2, поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю Тренд-Трейд (позивач, кредитор) укладено договір поруки, за умовами п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель зобовязується солідарно відповідати перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю ВВ Імекс (боржник) своїх зобовязань, що виникли або виникнуть за договором доручення від 16.07.2014 (заявка №1 від 16.07.2014), укладеним між кредитором і боржником.

При цьому, відповідно до п. 5.3 договору поруки від 17.07.2014 порука припиняється 31.07.2014.

За змістом ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Таким чином, з огляду на те, що п. 5.3 договору поруки від 17.07.2014 р. передбачено, що порука (поручитель зобовязується солідарно відповідати перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю ВВ Імекс (боржник) своїх зобовязань, що виникли або виникнуть за договором доручення від 16.07.2014 (заявка №1 від 16.07.2014), укладеним між кредитором і боржником) припиняється 31.07.2014, відсутні підстави для стягнення з відповідача 2, як поручителя, суми коштів у розмірі 19236,00 грн., так як порука є припиненою.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Тренд-Трейд" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про солідарне стягнення 19236,00 грн. не підлягає задоволенню.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2014 року у справі № 910/17893/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ВВ Імекс на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 року у справі № 902/1416/14 без змін.

3. Матеріали справи № 902/1416/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

ОСОБА_1