ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року Справа № 917/668/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б.- головуючого
Алєєвої І.В. Рогач Л.І.
за участю представників:

позивачаГуля В.С. - за довіреністю від 24.05.2016 р.
відповідачаНадточій Т.М. - за довіреністю №530-юр, від 13.09.2016 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир"
на постановувід 27.07.2016 Харківського апеляційного господарського суду
у справі№ 917/668/16 господарського суду Полтавської області
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ім. Довженка"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир"

простягнення 12 631 899,78 грн.
В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ім. Довженка" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про стягнення 11624116,57 грн. основного боргу, 60049,78 грн. - 3% річних, 878824,48 грн. пені та 68908,96 грн. інфляційних втрат на підставі статей 526, 530, 610, 612, 625, 655, 712 Цивільного кодексу України, статей 193, 265 Господарського кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов договору постачання молока коров'ячого незбираного №1/1214/35 від 20.12.2014 р., укладеного між сторонами у справі, відповідачем не здійснено повного розрахунку за отриману продукцію, що на думку позивача, є підставою для стягнення з відповідача заявлених сум боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних.

17.05.2016 р. позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, котра за своїм змістом є заявою про збільшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з відповідача 14420276,10 грн., з яких: 13512492,89 грн. основного боргу, 60049,78 грн. 3% річних, 878824,48 грн. пені та 68908,96 грн. інфляційних втрат (а.с. 133-135 в 11 т.с.).

Позивачем було заявлено клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову (з урахуванням уточнень) шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать ТОВ "Гадячсир" та знаходяться в усіх банках на рахунках товариства в межах суми заявленого позову в розмірі 14420276,10 грн. Таке клопотання було розглянуто судом та відмовлено в його задоволенні у зв'язку з його необґрунтованістю і недоведеністю.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" не скористалося своїм правом на надання відзиву на позову заяву.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 17.05.2016 р. (суддя Ціленко В.А.) позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ім. Довженка" 13512492,89 грн. основного боргу, 60049,78 грн. - 3 % річних, 68908,96 грн. інфляційних втрат, 878824,48 грн. пені та 206700 грн. судового збору.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем умов спірного договору в частині розрахунків за поставлений товар.

За апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" Харківський апеляційний господарський суд (судді: Россолов В.В., Сіверін В.І., Тихий П.В.), переглянувши рішення господарського суду Полтавської області від 17.05.2016 р. в апеляційному порядку, постановою від 27.07.2016 р. залишив його без змін з тих же підстав.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Полтавської області від 17.05.2016 р. і постанову Харківського апеляційного господарський суд від 27.07.2016 р. у справі скасувати, а справу направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник посилається на порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 509, 536, 546, 548, 549, 604, 625, 692, 1046, 1048 Цивільного кодексу України, статей 42, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник вказує на те, що угодою про розірвання договору про постачання молока коров'ячого незбираного №1/1214/35 від 20.12.2014 р. був встановлений порядок виконання зобов'язань між ТОВ "Гадячсир" та ТОВ "Агрофірма "ім. Довженка".

У касаційній скарзі каржник посилається на неврахування судами того, що до суми боргу позивачем включено проценти за користування чужими грошовими коштами та на неї здійснено нарахування 3% річних, пені та інфляційних втрат, що не ґрунтується на вимогах статей 549, 625 Цивільного кодексу України. При цьому, скаржник зазначає, що 3% річних, інфляційні втрати і пеня нараховуються виключно на суму основної заборгованості у разі прострочення виконання грошового зобов'язання.

Водночас, як вказує скаржник, судами безпідставно було стягнуто 24,4 % річних за користування коштами, враховуючи, що така вимога позивачем не заявлялася.

Крім того, скаржник вважає, що стягненню пені в судовому порядку повинна передувати попередня письмова вимога позивача.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ім. Довженка" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому товариство просить судові рішення у справі залишити без змін, з мотивів в них викладених, а касаційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 20.12.2014 р. між ТОВ "Гадячсир" - покупцем та ТОВ "Агрофірма "ім. Довженка" - постачальником був укладений договір №1/1214/35 постачання молока коров'ячого незбираного.

За умовами цього договору постачальник зобов'язався поставити та передати у власність молоко коров'яче незбиране - сировину власного виробництва в кількості, якості та строки обумовлені цим договором, що відповідає за якістю чинним державним стандартам, технічним умовам, ветеринарним і санітарним вимогам, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар у відповідності з умовами цього договору, за договірними цінами, обумовленими в додатках (протокол узгодження ціни на товар), які є невід'ємними частинами даного договору.

Відповідно до пункту 6.4 договору розрахунок з постачальником проводиться за фактичний обсяг переданого товару, на підставі товарно-транспортної накладної, а у випадку оформлення акта про розходження кількісних або якісних показників молока між покупцем і постачальником, за кількістю та якістю, зазначеним в такому акті.

Згідно з пунктом 6.5 договору (зі змінами внесеними додатковою угодою №2 до спірного договору) розрахунок з постачальником покупець проводить упродовж 5 банківських днів з дати поставки кожної партії товару. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника.

Господарськими судами під час розгляду справи також було встановлено, що відповідач за період січень-жовтень 2015 року оплатив отриманий за вказаним договором товар лише частково, в сумі 143993443,46 грн. та його борг станом на 22.10.15 склав 22182687,24 грн.

У зв'язку з наявним боргом сторони уклали угоду про розірвання договору №1/1214/35 постачання молока коров'ячого незбираного від 20.12.2014 р. та порядок виконання зобов'язань між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ім. Довженка" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир".

У відповідності до умов цієї угоди сторони дійшли згоди про припинення поставки молока за договором №1/1214/35 від 20.12.2014 р. та визначили порядок виконання зобов'язання покупця з погашення наявної заборгованості в сумі 22182687,24 грн., погодивши відповідний графік погашення заборгованості.

Також пунктом 5 вказаної угоди сторони передбачили, що крім погашення суми основного боргу, покупець щомісяця сплачує постачальнику за користування чужими грошовими коштами 24,4 % річних від простроченої суми, які нараховуються з моменту виникнення у покупця заборгованості за договором по кожному окремому платежу.

Згідно з пунктом 7 угоди сторони визначили наступну черговість погашення вимог за грошовими зобов'язаннями: у першу чергу сплачуються проценти за користування чужими грошовими коштами; у другу чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до пункту 8 угоди у разі прострочення покупцем строку виконання своїх грошових зобов'язань, передбачених цією угодою, покупець зобов'язується сплатити постачальнику (у разі його письмової вимоги) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, чинної в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, предметом спору у даній справі (з урахуванням змін) є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ім. Довженка" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" 14420276,10 грн., з яких: 13512492,89 грн. основного боргу, 60049,78 грн. 3% річних, 878824,48 грн. пені та 68908,96 грн. інфляційних втрат на підставі статей 526, 530, 610, 612, 625, 655, 712 Цивільного кодексу України, статей 193, 265 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обв'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з частиною 1 статті 692 названого Кодексу покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (статті 525, 526 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 названого Кодексу).

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 3 статті 692 Цивільного кодексу України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Статтею 536 названого Кодексу передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Тобто, проценти, визначені статтею 536 Цивільного кодексу України є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення.

Поряд з цим, як вже зазначалося, за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтею 536 Цивільного кодексу України, і процентів, що стягуються відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених, зокрема, статтею 536 Цивільного кодексу України, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).

Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29.05.2013 р. у справі N 6-39цс13).

Разом з тим слід звертати увагу, що одночасне стягнення процентів, передбачених статтею 536 Цивільного кодексу України, виключає застосування статті 625 Цивільного кодексу України, у тому випадку, коли стаття 536 Цивільного кодексу України застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Така вказівка, зокрема, міститься у частині 3 статті 693 (нарахування процентів на суму попередньої оплати товару у разі прострочення продавцем передачі товару), частині 4 статті 694 (у разі прострочення покупцем оплати товару), частиною 2 статті 1214 (у разі безпідставно одержання чи збереження грошей) Цивільного кодексу України.

Ухвалюючи судові акти у справі, господарські суди першої і апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для стягнення спірних сум боргу, 3% річних, пені та інфляційних втрат у зв'язку з порушенням відповідачем своїх договірних зобов'язань в частині проведення повного розрахунку за поставлений товар.

Проте, здійснюючи судовий розгляд справи, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили та не перевірили розрахунок заявлених до стягнення сум, підстави їх нарахування.

Обмежившись посиланням на наявність простроченої заборгованості за спірним договором у сумі 13512492,89 грн. з процентами та стягуючи її з відповідача разом з 3% річних у сумі 60049,78 грн., інфляційними втратами у сумі 68908,96 грн., а також пенею у сумі 878824,48 грн., господарські суди попередніх інстанцій не врахували, що нарахування неустойки, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, згідно з вимогами статей 549, 625 Цивільного кодексу України, має здійснюватися саме на суму основного боргу.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач у справі наголошував на недослідженні розрахунку заявлених до стягнення сум, помилковості їх обрахунку, посилаючись, окрім іншого, на те, що позивачем до суми основного боргу було включено проценти за користування чужими грошовими коштами та на зазначену суму боргу з процентами ще додатково нараховані пеня, 3% річних та інфляційні втрати, що суперечить вимогам закону (а.с.155-156 11 т.с). Проте ці доводи як того вимагає стаття 43 Господарського процесуального кодексу України у повному обсязі не були оцінені судами при вирішенні спору.

Наведене свідчить про те, що поза увагою судів залишилися питання, з якими пов'язане законне вирішення спору по суті, виходячи з предмету та підстав позову.

За приписами процесуального законодавства рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 43 цього Кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Проте, здійснюючи судовий розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції спір, у відповідності до визначених позивачем правових підстав для звернення до суду з позовом, на підставі дослідження всіх доказів у справі у їх сукупності та надання правомірної оцінки всім доводам та доказам сторін, виходячи з норм законодавства, розглянутий не був.

Оскільки в силу статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у даній справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до господарського суду Полтавської області.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.07.2016 р. у справі № 917/668/16 та рішення господарського суду Полтавської області від 17.05.2016 р. скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду Полтавської області.

Касаційну скаргу задовольнити.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач