РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2016Справа №910/25371/15

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд"

до Київської міської ради

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання недійсним п.4 Угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012 року, від 26.04.2012 року за №91-6-00958, зобов'язання Київську міську раду вчинити дії

Головуючий суддя Селівон А.М.

Судді: Чебикіна С.О.

Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

Від позивача: Гончар О.М. - представник, довіреність № 15-08/1 від 15.08.2016;

Від відповідача: Дорошенко О.С. - представник, довіреність № 225-КМГ- 2922 від 12.09.2016; Від третьої особи: Кобзіна Т.В. - представник, довіреність № 05703-16352 від 10.09.2015.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Київської міської ради про визнання недійсним п. 4 Угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012, від 26.04.2012 за №91-6-00958.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в укладеній 19.04.12 між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" угоді про поновлення та про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки пункт 4 суперечить рішенню Київської міської ради від 29.12.11 № 11/7336 "Про бюджет міста Києва на 2012 рік", зокрема, в частині встановленого розміру річної орендної плати за земельну ділянку.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 13.10.2015 року за клопотанням відповідача залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 02.11.2015 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" залишено без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2015 по справі №910/25371/15 залишено без змін. Матеріали справи № 910/25371/15 повернуті до Господарського суду м. Києва.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.04.2016 касаційну скаргу задоволено, рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016 р. у справі № 910/25371/15 скасовано. Справу передано на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2016 справу №910/25371/15 передано на новий розгляд судді Селівону А.М.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.04.2016 справу №910/25371/15 прийнято до свого провадження суддею Селівоном А.М. та призначено до розгляду на 12.05.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 розгляд справи відкладено на 08.06.2016.

08.06.2016 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.06.2016 розгляд справи призначено на 30.06.2016.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 30.06.2016 за клопотанням позивача продовжено процесуальний строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 14.07.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2016 призначено колегіальний розгляд справи № 910/25371/15 у складі трьох суддів.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 15.07.2016 для розгляду справи № 910/25371/15 визначено колегію суддів у складі: Селівон А.М. (головуючий), Маринченко Я.В., Цюкало Ю.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2016 справу № 910/25371/15 прийнято до провадження у визначеному складі суду та розгляд справи призначено на 23.08.2016.

Судове засідання, призначене на 23.08.2016 не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Маринченко Я.В. у відпустці.

Відповідно до протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів від 23.08.2016 для розгляду справи №910/25371/1/5 визначено колегію суддів у складі: Селівон А.М. (головуючий), Чебикіна С.О., Цюкало Ю.В., у зв'язку з перебуванням судді Маринченко Я.В. у відпустці.

Ухвалою суду від 23.08.2016 справу № 910/25371/15 прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду на 06.10.2016.

В судовому засіданні з 06.10.2016 по 20.10.2016 на підставі ст 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва.

В судове засідання 12.05.16 з'явивлись упоноважені представники сторін.

У судове засідання 30.06.2016 з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Уповноважений представник третьої особи у судове засідання 30.06.2016 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 30.06.2016 третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: №893.

У судове засідання 14.07.2016 з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Уповноважений представник третьої особи у судове засідання 14.07.2016 не з'явився.

Копія ухвали суду від 30.06.2016, яка направлялась третій особі на адресу: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 32-А на час проведення судового засідання 14.07.2016, на адресу Господарського суду м. Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 330, в якому зазначено, що станом на 13.07.2016 вказане поштове відправлення вручено адресату за довіреністю.

В судові засідання 06.10.2016 та 20.10.2016 з'явивлись уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 12.05.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника третьої особи надійшло пояснення по справі №101/16-юр від 11.05.2016 р., в якому зазначено, що визнання недійсним п.4 Угоди про поновлення Договору оренди земельної ділянки від 26.04.2012р. №91-6-00958 матиме такі правові наслідки, як відсутність врегульованої законодавством відсоткової ставки орендної плати. Крім того, бездіяльність Київської міської ради щодо внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 26.04.2012 р. №91-6-00958 позивачем оскаржена не була, а отже, позивачем вибраний невірний спосіб захисту. З огляду на викладене, третя особа просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зазначене пояснення долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.05.16р. представником третьої особи подано клопотання № 100/16-юр від 11.05.2016 про відкликання поданого до початку судового засідання 12.05.2016 р. клопотання про відкладення розгляду справи б/н від 12.05.2016р., яке судом долучено до матеріалів справи.

Також, у судовому засіданні 12.05.16р. представник відповідача подав відзив б/н б/д, в якому останній звертає увагу суду, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002р. № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16.07.79 р. №920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві» земельна ділянка на просп. Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва розміщена в межах зон історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури на території м. Києва. Зазначений відзив долучений судом до матеріалів справи.

Ухвалами суду від 12.05.2016 зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у м. Києві (03680, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 69) надати витяг з Державного земельного кадастру та технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель м. Києва та рішення про її затвердження щодо земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 5а (кадастровий номер :88:168:0001).

Ухвалами суду від 12.05.2016, 15.06.2016 зобов'язано відповідача надати через канцелярію суду, завчасно до початку судового засідання належні та допустимі докази на підтвердження підстав віднесення спірної земельної ділянки до земель історико - культурного призначення.

Ухвалами суду від 12.05.2016, 15.06.2016, 30.06.2016, 15.07.2016, 23.08.2016 також зобов'язано третю особу - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надати належні та допустимі докази на підтвердження віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель історико - культурного призначення.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 30.06.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли пояснення по справі б/н від 29.09.6016, які судом долучено до матеріалів справи

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 30.06.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли пояснення № 08/230 -б/н від 30.06.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

Окрім того до початку судового засідання 30.06.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від Головного управління Держгеокадастру надійшла інформація по справі № 9-26-7777.6-7847/2-16 від 07.06.2016, яка судом долучена до матеріалів справи.

До початку судового засідання 14.07.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов додатковий відзив № 08/230-1338 від 12.07.2015, який судом долучений до матеріалів справи.

У судовому засіданні 14.07.2016 представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 14.07.2016, а саме копію листа до Київської міської ради № 30-06-1 від 30.06.2016 та копію мирової угоди.

Вищеперелічені документи судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 06.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог № 06-10/1 від 06.10.2016, в якій позивач просить суд:

- визнати п.4 Угоди про поновлення та про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012 року, укладеної між Київською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОТРАНСБУД», посвідченої Кравченко Н.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 19 квітня 2012 року, зареєстрованої в реєстрі за №279 та зареєстрованої Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26 квітня 2012р. за №91-6-00958 у книзі записів державної реєстрації договорів, недійсним з моменту укладання Угоди.

- зобов'язати Київську міську раду привести річну орендну плату, визначену у договорі оренди земельної ділянки, укладеному між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОТРАНСБУД» від 08.12.2005 року, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 26 січня 2006 р. за № 91-6-00528 з урахуванням Угоди про поновлення та про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012 р., укладеної між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОТРАНСБУД», посвідченої Кравченко Н.П., Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 19 квітня 2012 року, зареєстрованої в реєстрі: за № 279 та зареєстрованої Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26 квітня 2012р. за №91-6-00958 у книзі записів державної реєстрації договорів у відповідність до рішення Київської міської ради від 01.12.2011 року №811/7047 та рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2016 рік" від 22.12.2015 № 61/61. Заява судом долучена до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 06.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності № 08/230-2085 від 06.10.2016, яка судом долучена до матеріалів справи.

До початку судового засідання 20.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 20.10.2016, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 20.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли додаткові пояснення з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог № 08/230-2236 від 19.10.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротрансбуд» про збільшення позовних вимог № 06-10/1 від 06.10.2016 суд зазначає, що відповідно до приписів ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.10 Постанови № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві. Якщо такі додаткові позовні вимоги зв'язані з раніше заявленими позовними вимогами підставою виникнення або поданими доказами (наприклад, коли позов подано на суму основного боргу і позивач до прийняття рішення просить додатково стягнути пеню за прострочку платежу), то їх може бути пред'явлено з дотриманням, зокрема, приписів статті 58 ГПК України (лист Вищого господарського суду від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році").

Позовна заява - це процесуальний документ, за допомогою якого реалізується право на звернення до господарського суду і в якій може бути об'єднано кілька вимог (ст. 58 Господарського процесуального кодексу України). Під позовною вимогою розуміється матеріально правова вимога, тобто предмет позову. Отже, позивач наділений правом об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог.

Оскільки додаткові вимоги позивача про зобов'язання Київську міську раду привести визначену в спірному договорі орендну плату з урахуванням Угоди про поновлення та внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки від 19.04.12 р. та позовні вимоги про визнання п.4 Угоди про поновлення та внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки від 19.04.12 р., пов'язані між собою підставами виникнення та поданими доказами, враховуючи, що пред'явлення додаткових позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує процесуальні права відповідача, передбачені ст. 22 ГПК, а саме відповідачу було надано можливість надання заперечень щодо зміни позовних вимог та наведенні доводів у судовому засіданні, суд приймає вищевказану заяву позивача про збільшення позовних вимог (пред'явлення додаткових вимог) до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час проведення судового засідання 20.10.2016 суду не надано.

Документи, витребувані ухвалами суду від 12.05.2016, 15.06.2016, 30.06.2016, 15.07.2016 та 23.08.2016 Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) суду не надані.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до статей 20, 22, 60, 74 та частини 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

Уповноважений представник позивача у судовому засіданні 20.10.2016 підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (пред'явлення додаткових вимог), та заперечив проти застоування судмо позовної давності.

Уповноважений представник відповідача у судовому засіданні 20.10.2016 проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, а також підтримав подану зачвупро застоування строків позовної давності.

Уповановажений представник третьої особи у судовому засіданні 20.10.2016 заперечив проти задоволення позовних вимог, надав пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 08 грудня 2005 між Київською міською радою (орендодавець за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" (орендар за договором, позивач у справі) укладено Договір оренди земельної ділянки (далі - Договір), за умовами якого орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 17.03.2005 за № 159/2735 за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, яка розташована по проспекту Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва, розмір - 707 (сімсот сім) кв. м. кадастровий номер :88:168:0001, цільове призначення для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку.

Розділами 2- 12 Договору сторони узгодили об'єкт оренди, строк дії договору, орендну плату, умови використання та обмеження (обтяження) щодло використання земельної ділянки, умови і строки передачі та повернення земельної ділянки, права та обов'язки сторін, зміну умов договору та припинення і поновлення договору, відповідальність сторін тощо.

Згідно п. 3.1 Договору останній укладено на два роки.

Вказаний Договір підписано представниками сторін та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. 08.12.05 р. за реєстровим номером 892.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Як визначено частиною 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендною землі регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтями 125, 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди землі, зареєстрованого відповідно до закону.

Відповідно до п. 12 перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно зі статтею 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до Земельного кодексу України, а також здійснення контролю за використанням і охороною земель.

Згідно з пунктом 34 частини 1 ст. 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад. За пунктом 2 ст 22 Закону України «Про столицю України - місто -герой Київ» Київська міськ рада має право визначати особливості землекористування.?

Відповідно до ст. 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні га інші акти у формі рішень.

Аналіз норм Земельного кодексу України, а саме ст.ст. 93, 122- 123, та ст. 16 Закону України «Про оренду землі» свідчить, що обов'язковою передумовою укладання, зміни або розірвання договору оренди землі є волевиявлення органу місцевого самоврядування, представлене у формі відповідного рішення.

Тобто, такі повноваження на території м. Києва є виключною компетенцією Київської міської ради.

Рішенням Київської міської ради від 17.03.05р. № 159/2735 ТОВ «Євротрансбуд» передано у короткострокову оренду на 2 роки земельну ділянку для експлуатації та облугвоування адміністративного будинку на проспекті Перемоги, 5-а в Шевченківському районі м. Києва. На виконання вказаного рішення між сторонами укладено вищезазначений Договір та зареєстровано останній Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 26 січня 2006 року за № 91-6-00528 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Суд зазначає, що статтею 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки визначено як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації права.

Тобто, уклавши відповідний Договір оренди ТОВ «Євротрансбуд» набуло право здійснювати свою господарську діяльність на орендованій земельній ділянці згідно її цільового призначення, вказаного в Договорі (для експлуатація та обслуговування адміністративного будинку).

В подальшому рішенням Київської міської ради VIII сесії VI скликання №811/7047 від 01.12.2011 року «Про поновлення товариству з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" договорів оренди земельних ділянок на просп. Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва від 26.01.2006 №91-6-00528 та від 15.05.2008 №91-6-00778» поновлено товариству з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" договори оренди земельних ділянок на просп. Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва, зокрема: договір оренди земельної ділянки площею 0,0707 га для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку від 26.01.2006 №91-6-00528, укладений на підставі рішення Київської міської ради від 17.03.2005 №159/2735 "Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" земельної ділянки для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку на просп. Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва", - на 15 років.

Встановлено, що розмір річної орендної плати, визначеної в договорах оренди земельних ділянок від 26.01.2006 № 91-6-00528 та від 15.05.2008 № 91-6-00778, підлягає приведенню у відповідність до норм законодавства.

На виконання цього рішення, 19 квітня 2012 між Київською міською радою (орендодавець за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" (орендар за договором, позивач у справі), укладено Угоду про поновлення та про внесення змін та доповнень до Договору оренди земельної ділянки (далі - Угода), якою поновлено на 15 років договір оренди земельної ділянки, укладений між орендодавцем та орендарем, що посвідчений Щербаковим В.З., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08.12.2005 року за реєстровим № 892 та зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 26.01.2006 за № 91-6-00528.

Вказана Угода підписана представниками сторін, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстрована Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 26 квітня 2012 року за № 91-6-00958 у книзі записів державної реєстрації договорів.

У пункті 4 угоди зазначено, що підпункт 4.2 Договору оренди викласти в редакції: "Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 11,25 (одинадцяти цілих двадцяти п'яти сотих) відсотків від її нормативної грошової оцінки. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством".

Як зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, Аудиторською компанією Tовариство з обмеженою відповідальністю «ААН «СейЯ-Кірш-аудит», здійснено перевірку діяльності позивача з метою допомоги в оцінюванні достовірності ведення бухгалтерського, податкового обліку та складанні податкової, фінансової звітності та її відповідності діючому законодавству України. Так, складеним TOB «AАH «СейЯ-Кірш-аудит» аудиторським висновком (звіт незалежного аудитора) щодо порядку ведення бухгалтерського та податкового обліку ТОВ «Євротрансбуд» за період 2014р., копія якого наявна в матеріалах справи, встановлено, що станом на момент підписання Угоди про поновлення та про внесення змін до договору у м. Києві діяли ставки розміру орендної плати, визначені Додатком 12 до рішення Київської міської ради від 29.12.2011 №1100/7336 «Про бюджет міста Києва на 2012 рік», відповідно до п. 28.1 якого ставка орендної плати для операцій з нерухомим майном була встановлена у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а в Угоді про поновлення та про внесення змін до договору визначена річна орендна плата за Земельну ділянку у розмірі 11,25 відсотків від її нормативної грошової оцінки, що є вищим ніж встановлено в нормативно-правовому акті.

Оскільки видами визначеної установчими документами діяльності позивача є, зокрема, будівництво житлових і нежитлових будівель та надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (операції з нерухомим майном), позивач звернувся до відповідача листом №16-07/1 від 16.07.2015 року щодо приведення ставки орендної плати у відповідність до законодавства та з проханням внести зміни до Договору оренди земельної ділянки, а саме пункт 4.2 Договору, виклавши його в такій редакції: «річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 10 (десяти) відсотків від її нормативної грошової оцінки. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.».

Департамент земельних ресурсів у відповідь листом вих. №05707-17633 від 01.10.2015 року повідомив позивача про відсутність підстав для підготовки Департаментом земельних ресурсів проекту рішення Київської міської ради про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 26.01.2006 №91-6-00528 (зі змінами) в частині зменшення розміру орендної плати.

Вважаючи, що укладена між сторонами Угода в частині встановлення річної орендної плати за земельну ділянку в розмірі 11,25 % від її нормативної грошової оцінки перевищує встановлений рішенням Київської міської ради від 29.12.2011 № 1100/7336 "Про бюджет міста Києва на 2012 рік" розмір, та не відповідає приписам чинного законодавства, заперечуючи дійсність зазначеної Угоди, зокрема, пункту 4, що, на думку позивача, свідчить про наявність підстав для визнання частково недійсним вказаного пункту договору відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" звернулось до суду з даною позовною заяво до Київської міської ради про визнання частково недійсною Угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельною ділянки заявлений з посиланням в якості правової підстави позову на статтю 144 Конституції України та статті 203, 215, 217 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 (суддя Мудрий С.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016 (у складі головуючого Тищенко О.В., суддів: Зубець Л.П., Іоннікової І.А.) в позові відмовлено повністю. Судові рішення мотивовані недоведеністю та необґрунтованістю позову.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, за результатами розгляду якої постановою від 06 квітня 2016 року у справі № 910/25371/15 рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016 у справі № 910/25371/15 скасувано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

При цьому в своїх постанові Вищий господарський суд України зазначив, що Вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій всупереч положенням ст.ст. 43, 38, 43 ГПК України не встановили обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, зокрема, не з'ясували та в рішеннях не зазначили правовий статус і приналежність земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивача, її цільове призначення, наявності на земельній ділянці пам'яток істрико-культурної спадщини тощо. Натомість, суди обмежились лише поясненнями Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про віднесення орендованої позивачем земельної ділянки за основним цільовим призначенням до земель історико-культурного призначення. При цьому, жодних даних з Державного земельного кадастру, як єдиної державної геоінформаційної системи відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, до матеріалів справи не залучено.

Суд касаційної інстрації зауважив, що для з'ясування питання належності орендованої земельної ділянки до тієї чи іншої категорії за основним цільовим призначенням, а також з'ясування обґрунтованості встановленого угодою розміру орендної плати за земельну ділянку, слід було витребувати та дослідити відповідні витяг Державного земельного кадастру та технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель м. Києва з відповідним рішенням про її затвердження, яке було чинним на момент укладення угоди про поновлення та внесення змін до договору оренди землі.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

При цьому суд зауважує, що згідно листа Вищого господарського суду України і у п. 18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. в контексті приписів ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України коло заінтересованих осіб, які мають право заперчувати дійсність договору на підставах, встановлених законом, має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог про недійсність п. 4 Угоди про поновлення та про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012 року посилається на те, що зазначений пункт 4, яким встановлено розмір річної орендної плати за земельну ділянку (11,25 % від її нормативної грошової оцінки) суперечить рішенню Київської міської ради від 29.12.2011 № 1100/7336 «Про бюджет міста Києва на 2012 рік», яким ставка орендної плати для операцій з нерухомим майном встановлена у розмірі 10 %, тобто є нижчою від визначеної в угоді ставки.

Суд зазначає, що у відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Пунктом 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Зокрема, відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Частиною другою ст. 15 Закону України «Про оренду землі» установлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (ч.1 ст.188 Господарського кодексу України).

Відповідно до статей 12, 80, 83 Земельного кодексу України, статті 21 Закону України "Про оренду землі" ініціативою вносити зміни в договори оренди землі наділена одна зі сторін цих договорів.

При цьому статтею 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

В свою чергу, укладаючи Договір, сторони у п. 11.1 останнього передбачили можливість змін та доповнень до нього, які вносяться за згодою сторін. Згодою або запереченням орендодавця на зміни та/або доповнення до цього Договору, є його рішення, прийняте в установленому законодавством порядку.

Окрім цього, відповідно до статей 759, 762 Цивільного кодексу України законом можуть бути передбачені особливості укладання та виконання договору найму (оренди), і договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

При цьому, укладаючи Угоду сторони в пункті 4 дійшли згоди щодо викладення підпункту 4.2 Договору оренди в новіій редакції: «Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 11,25 (одинадцяти цілих двадцяти п'яти сотих) відсотків від її нормативної грошової оцінки. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством».

Проаналізувавши умови Договору та Угоди суд приходить до висновку про погодження його сторонами усіх істотних для даного виду Договорів умов, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про їх укладеність.

В свою чергу будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного Договору та Угоди на час їх підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

Стаття 21 Закону України "Про оренду землі" визначає, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

З 01.01.2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, положеннями якого передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (ст. 288 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 288.5.1 Податкового кодексу розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою:

для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом;

для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом;

не може перевищувати:

а) для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти (пристрої), електричні підстанції, електричні мережі), - 3 відсотки нормативної грошової оцінки;

б) для земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності та надані для будівництва та/або експлуатації аеродромів - чотирикратний розмір земельного податку, що встановлюється цим розділом;

в) для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки (п. 288.5.2).

За ст. 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Пунктом 276.3 Податкового кодексу України (в редакції на момент прийняття рішення Київської міської ради) податок за земельні ділянки (в межах населених пунктів) на територіях та об'єктах історико-культурного призначення, використання яких не пов'язано з функціональним призначенням цих територій та об'єктів, справляється у розмірі, обчисленому відповідно до статей 274 і 275 цього Кодексу із застосуванням таких коефіцієнтів:

276.3.1. міжнародного значення - 7,5;

276.3.2. загальнодержавного значення - 3,75;

276.3.3. місцевого значення - 1,5.

Як встановлено судом за матеріалами справи та сторонами не заперечувалось, розмір земельного податку в Угоді встановлювався згідно положень статті 276 Податкового кодексу України (вредакції, яка діяла на час укладення), які визначають, що податок на земельні ділянки (в межах населених пунктів) на територіях історико-культурного призначення, використання яких не пов'язано з функціональним призначенням цих територій та об'єктів, справляється у розмірі, обчисленому відповідно до статей 274 і 275 цього Кодексу із застосуванням коефіцієнту для земельних ділянок загальнодержавного призначення - 3,75.

При цьому як вбачається із підписаного обома сторонами справи розрахунку №Ю-35472 від 05.03.2012 року розміру орендної плати за земельну ділянку, форма якого затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2006р. №1724, ставка земельного податку, встановлена Податковим кодексом України (відсотків грошової оцінки земельної ділянки) - 3,75, прийнятого для розрахунку розміру орендної плати (відсотків грошової оцінки земельної ділянки) - 11,25, тобто трикратний розмір земельного податку для даної земельної ділянки, що був встановлений законодавством на момент складення розрахунку.

В свою чергу при встановленні розміру орендної плати в Угоді Київська міська рада враховувала розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979 "Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16.07.79 № 920 "Про уточнення меж історико - культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м Києві», згідно якого земельна ділянка на просп. Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва розмішена в межах зон історико-культурних заповідників і зон охорони памяток історії та культури на території м. Києва.

Суд зазначає, що пункт 276.3 Податкового кодексу України передбачає можливість застосування підвищених ставок податку на територіях та об'єктах історико-культурного призначення в разі їх використання не за цільовим призначенням відповідних територій.

Згідно ст. 53 Земельного кодексу України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико- культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам'яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам'яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом. (ст. 54 Земельного кодексу України)

Класифікація об'єктів культурної спадщини наведена у ст. 2 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

За приписами ст. 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам'ятки.

При цьому стаття 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначає порядок занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього. Зокрема, у Державному реєстрі нерухомих пам'яток України відповідно до рівня органу, що прийняв рішення про оголошення пам'ятки об'єктом охорони, зафіксовано статус територій та об'єктів історико-культурного призначення за їх значенням (загальнодержавним, місцевим) (Об'єкти міжнародного значення визначаються актами міждержавного характеру.

Станом на час проведення судового засідання по розгляду даної справи 20.10.2016 доказів наявності серед переліку пам'яток культурної спадщини національного значення м. Києва, занесених до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за адресою м. Київ, проспект Перемоги, 5-а, пам'яток культурної спадщини національного значення м. Києва матеріали справи не містять.

Також суд зазначає, що за приписами статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, з системного аналізу наведених правових норм убачається, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії та зміна їх цільового призначення проводиться виключно відповідним рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування.

Віднесення земель до категорії земель за функціональним використанням провадиться згідно з Інструкцією з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), затвердженою наказом Держкомстату України від 5 листопада 1998 року № 377 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1998 року за № 788/3228), відповідно до видів економічної діяльності, зазначених у довідках, що надають юридичним особам органи державної статистики.

Суд зауважує, що згідно з нормами статей 181-184, 202-204 Земельного кодексу України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх правовий режим, цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами за категоріями земель, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Так, як встановлено судом згідно наявного в матеріалах справи в витягу з Державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки по проспекту Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва, розмір - 707 (сімсот сім) кв. м кадастровий номер :88:168:0001, цільове призначення останньої - іншої комерційної діяльності, категорія земель - землі житлової та громадської забудови дял експлуатації та обслуговування адміністративного будинку.

Тобто Державний земельний кадастр не містить доказів зміни категорії земельної ділянки на землі історико - культурного призначення, внесення інформації про яку в разі зміни категорії земель та наявності відповідного рішення органу є обов'язковим.

Окрім того, відповідачем та третьою особою на вимоги ухвал суду також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав віднесення спірної земельної ділянки, яка розташована по проспекту Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва, розмір - 707 (сімсот сім) кв. м. кадастровий номер :88:168:0001, до земель історико - культурного призначення.

Як свідчать матеріали справи, пунктом 27 рішення Київської міської ради від 29.12.2011 № 1100/7336 "Про бюджет міста Києва на 2012 рік" визначено: установити розміри орендної плати за земельні ділянки залежно від їх нормативної грошової оцінки згідно з додатком 12; установити, що річна орендна плата за земельні ділянки, на яких здійснюються різні види економічної діяльності, у тому числі передача будівель, споруд чи приміщень в оренду, встановлюється розрахунково, пропорційно до видів діяльності та розмірів орендної плати, зазначеної в додатку 12 до цього рішення.

Додатком № 12 "Розміри орендної плати за земельні ділянки (у відсотках від нормативної грошової оцінки)" до рішення Київської міської ради від 29.12.2011 № 1100/7336 "Про бюджет міста Києва на 2012 рік" встановлені ставки орендної плата для різних категорій земель від 3 до 12 % (в залежності від виду економічної діяльності - Класифікацією видів економічної діяльності (ДК 009:2005), прийнятою наказом Держспоживстандарту України від 26.12.2005 №375).

Так, згідно п. 25.1 додатку № 12 для виду діяльності «Операції з нерухомими майном» орендна плата встановлена в розмірі 10% від нормативної грошової оцінки.

При цьому листом № 15-02/1 від 15.02.12 р. позивач повідомив, що спірну земельну ділянку на просп. Перемоги ,5 в м. Києві використовує згідно з КВЕД 68.20 (Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна). Згідно з національним класифікатором України «Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010» КВЕД 68.20 відноситься до секції L «Операції з нерухомим майном».

Відповідно до п. 2.1. Договору цільове призначення орендованої земельної ділянки зазначено "Для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку".

При цьому судом не приймаються до уваги заперечення третьої особи проти позовних вимог з посиланням на земельно - кадастрову інформацію (форму 6-зем) щодо віднесення спірної земельної ділянки станом на серпень 2011 р. та лютий 2012 р. до земель історико - культурного призначення (графа 81), оскільки як вбачається із наявної в матеріалах справи копії Технічної документації із землеустрою щодо поновлення договорів оренди земельних ділянок від 26.01.2006 р. № 912-6-0058 для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку та від 15.05.2008 № 91-6-778 для влаштування будівельного майданчику для будівництва адміністративного будинку, укладених між Київською міською радою та ТОВ «Євроотрансбуд» на проспекті Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва, виготовленої ТОВ «Стафед», з огляду на той факт, що у вказаній документації щодо спірної ділянки зазначена графа 42, в якій згідно визначеного Інструкцією з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), затвердженої наказом Держкомстату України від 5 листопада 1998 року № 377 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1998 року за № 788/3228), порядку заповнення форми 6-зем відображаються дані про землі, які використовують в комерційних цілях: землі, які використовуються головним чином комерційними, торговими і відповідними службами - торговими центрами, банками, автозаправними станціями, ремонтними майстернями, готелями, ресторанами, барами, їдальнями, торговими складами та будівлями органів управління ними. Включати до цієї категорії землі потрібно за видами діяльності, вказаними в додатку 3.

Наразі внесена від руки відмітка щодо графи 81, у якій із загальної площі земель, які перебувають у власності і користуванні всіх юридичних і фізичних осіб, ураховуються дані про площі земель, зокрема, історико-культурного призначення, та засвідчена підписами осіб без визначення їх посадового становища, не може бути розцінена судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про віднесення спірних земель до земель історико - культурного призначення з огляду на наявні матеріали справи та фактичні докази, зокрема, відповідний витяг з державного земельного кадастру, в якому така інформація відсутня.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять налених та допустимих доказів на підтвердження зміни категорії земельної ділянки на землі історико - культурного призначення у відповідності до законодавчо - визначеної процедури та прийняття відповідного рішення компетентним органом, яке є підставою для зміни юридичного статусу земельної ділянки і, відповідно, застосування нового розміру орендної плати за землю, за умови відсутності також відповідних змін щодо цільового використання земельної ділянки в Договорі та Угоді, а також вважаючи на той факт, що встановлена в п. 4 Угоди орендна ставка плати за земельну ділянку в розмірі 11,25% перевищує встановлену рішенням Київської міської ради від 29.12.2011 № 1100/7336 "Про бюджет міста Києва на 2012 рік", ставку орендної плати для операцій з нерухомим майном у розмірі 10 %, суд приходить до висновку, що оспорюваний п. 4 Угоди не відповідає приписам чинного законодавства.

З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача щодо зобов'язання Київську міську раду привести річну орендну плату, визначену у договорі оренди земельної ділянки, укладеному між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОТРАНСБУД» від 08.12.2005 року, з урахуванням Угоди про поновлення та про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012 р., у відповідність до рішення Київської міської ради від 01.12.2011 року №811/7047 та рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2016 рік" від 22.12.2015 № 61/61.

В свою чергу, як встановлено судом за матеріалами справи, відповідачем до початку судового засідання 06.10.2016 подано заяву № 08/230-2085 від 06.10.2016 про застосування строку позовної давності, в якому останній, зокрема, зазначає про застосування строків позовної давності до вимог позивача про визнання п. 4 Угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди недійсним, посилаючись при цьому на те, що відлік строку позовної давності за вказаними розпорядженнями починається з дати їх прийняття, тобто з дати, коли позивач довідався або міг довідатись про порушення його права, отже, на думку відповідача, звернення до суду з відповідним позовом в цій частині здійснено позивачем зі спливом строку позовної давності, тобто поза межами періоду позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого права з моменту підписання оскаржуваної Угоди від 19.04.12 р.,а також зазначив, що рішення Київської міської ради від 29.12.2011 № 110/7336, на яке посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, як нормативно - правовий акт було оприлюдено в газеті «Хрещатик» у грудні 2011 р. у номері 195/1.

Суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов'язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд звертає увагу, що за приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Тобто за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Як визначено ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. В свою чергу господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом (ч. 2 вказаної статті).

Відтак, оскільки позивач як юридична особа набуває свої права і обов'язки та реалізує їх в межах, визначених законодавством, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму своєчасної та ініціативної обізнаності останнього.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік, застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 Цивільного кодексу України).

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів"(далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому як зазначено в п. 2.2. постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Окрім цього приписи чинного законодавства не містять застережень щодо задоволення заяв відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи той факт, що на момент укладення оспорюваної Угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012 року позивач був обізнаний із оспорюваним пунктом 4 Угоди та розрахунком розміру орендної плати за землю ще на стадії укладення відповідного правочину, тобто, уклавши оспорюваний правочин та підписавши його і посвідчивши печатками обох сторін, сторони (зокрема і позивач, як особа, яка заперечує дійсність пункту договору) шляхом вільного волевиявлення самостійно визначили його умови і досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема і щодо розміру орендної плати, суд доходить висновку, що початок перебігу позовної давності починається з саме з моменту підписання сторонами зазначеної Угоди.

Господарський суд розглянувши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду даної справи, та розглянувши позов по суті, приймаючи до уваги той факт, що з даною позовною заявою позивач звернувся до суду 24.09.2015 (як свідчить відмітка канцелярії Господарського суду міста Києва на позовній заяві), тобто за межами встановленого законодавством строку позовної давності, дійшов висновку, що заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про визнання недійсним п.4 Угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012 року, від 26.04.2012р. за №91-6-00958 та зобов'язання Київську міську раду привести річну орендну плату, визначену у Договорі оренди земельної ділянки у відповідність до рішення Київської міської ради від 01.12.2011 року №811/7047 та рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2016 рік" від 22.12.2015 № 61/61 підлягає задоволенню.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, проте поданий позивачем після спливу строку позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на пропущення позивачем строку відповідного звернення до суду.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 28 жовтня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Головуючий суддя А.М. Селівон

Судді С.О. Чебикіна

Ю.В. Цюкало