ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2016р. Справа№ 914/2023/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Галамай О.З. при секретарі судового засідання Прокопів І.І. розглянув справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мімоза», м. Львів

до відповідача: Фізичної особи підприємцем ОСОБА_1, м. Рава-Руська, Жовківський район, Львівська область

про зобовязання до вчинення дій

В судове засідання зявились:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність б/н від 17.12.2015р.);

від відповідача: не зявився.

Учасникам судового засідання роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Фіксація судового процесу технічними засобами в порядку ст. 81-1 ГПК України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання.

Суть спору:

На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Товариством з обмеженою відповідальністю «Мімоза» до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про звільнення нежитлових приміщень загально площею 159,3 м2 за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7 від належного йому на праві власності торгівельного інвентаря, обладнання та товару і продуктів харчування в 30-ти денний строк з моменту набрання рішенням законної сили.

Ухвалою суду від 05.08.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 05.09.2016р.

В судовому засіданні 05.09.2016р. суд перейшов до розгляду спору по суті та відклав розгляд справи на 29.09.2016р з підстав, викладених в ухвалі.

Ухвалою суду від 29.09.2016р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України та відкладено її розгляд на 17.10.2016р. з підстав, викладених в ухвалі.

Представник позивача в судовому засіданні 17.10.2016 р. позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та пояснень, наданих в судовому засіданні.

Відповідач в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Проте свої заперечення щодо задоволення позовних вимог виклав у відзиві на позов (вх.№ 38784/16 від 28.09.2016).

За таких обставин суд вважає, що справа у відповідності до вимог ст. 75 ГПК України може бути розглянута за відсутності відповідача, за наявними в справі матеріалами.

В судовому засіданні 17.10.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

25.06.1998р. між Управлінням комунального майна департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради (далі Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мімоза» (далі Орендар) укладено договір №6686 оренди нежитлових приміщень (далі Договір оренди). Відповідно до п.1.1 договору орендодавець на підставі договору оренди №6686 від 07.08.1996 р. здав, а орендар прийняв в оренду з 29.05.1996 р. до 29.05.2006 р. терміном на 10 років у користування нежитлові приміщення загально площею 159,3 м2 за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7.

Згідно п. 2 Договору цільове призначення орендованих приміщень під магазин «Кулінарія».

01.01.2015 року між ТзОВ «Мімоза» та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 укладено Договір про співробітництво та організацію взаємовідносин з функціонування закладу громадського харчування (надалі Договір), відповідно до якого сторони зобовязалися спільно організувати функціонування закладу громадського харчування в приміщенні, яке орендується ТзОВ «Мімоза» та знаходиться за адресою: м. Львів вул. Краківська, 7.

За умовами цього Договору функціонування закладу харчування полягає в обєднанні сторонами зусиль щодо спільного створення умов, повязаних із з виготовленням та реалізації харчової продукції споживачеві з використанням належного сторонам необхідного устаткування, надання споживачам та відвідувачам послуг харчування у відведеному для цього місці у відповідності до встановлених норм та вимог (п.1.2. Договору).

Вказаний Договір від 01.01.2015 року укладено на 365 календарних днів (п. 6.1 Договору) та набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2015 р., а в частині невиконаних зобовязань за цим Договором - до повного їх виконання сторонами.

Також пунктом 6.2 Договору сторони погодили умови продовження його дії, а саме Договір вважається продовженим на термін, який ним передбачений та на умовах, визначених цим Договором, якщо жодна із сторін не заявить про свою незгоду з продовженням Договору за 15 (пятнадцять) календарних днів до закінчення терміну його дії.

Як стверджує позивач, заперечень від сторін про відмову в продовжені договору не надходило, а тому договір продовжив свою дію до 31.12.2016 року.

Рішенням господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р. у справі №914/2713/15 задоволено позовні вимоги Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та розірвано договір оренди нежитлових приміщень № 6686 від 25.06.1998 р., укладений між Управлінням комунального майна та ТзОВ "Мімоза", зобов'язано ТзОВ "Мімоза" повернути шляхом виселення Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради орендоване майно - приміщення, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7, загальною площею 159, 3 кв.м.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 р. у справі №914/2713/15 рішення господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р. скасовано, прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.04.2016 року у справі №914/2713/15 скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 р. у справі № 914/2713/15 та залишено без змін рішення господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р.

В звязку із тим, що рішенням господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р. у справі №914/2713/15 було розірвано договір оренди нежитлових приміщень № 6686 від 25.06.1998 р., укладений між Управлінням комунального майна та ТзОВ "Мімоза", і вказане судове рішення вступило в законну силу 06.04.2016 року (з моменту прийняття постанови Вищого господарського суду України від 06.04.2016 року у справі №914/2713/15), позивач звернувся до відповідача з листом від б/н від 15 липня 2016 року, в якому, з посиланням на дострокове розірвання договору оренди № 6686 від 25.06.1998 р., укладеного між Управлінням комунального майна та ТзОВ "Мімоза", повідомив про дострокове припинення укладеного між сторонами договору про співробітництво та організацію взаємовідносин з функціонування обєкту торгівлі від 01.01.2015 року про співробітництво, та направив проект угоди про припинення цього Договору, який залишений відповідачем без задоволення.

Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, на момент звернення з позовом в приміщеннях, яке орендував позивач на підставі договору оренди нежитлових приміщень № 6686 від 25.06.1998 р., знаходиться належне на праві власності відповідачу майно, а саме торгівельне устаткування та продукти, в тому числі швидкопсуючі продукти харчування та продукти, які потребують спеціального зберігання, і які використовуються для забезпечення діяльності створеного сторонами спільного закладу швидкого харчування «Французькі млинці», що унеможливлює виконати позивачем судове рішення про виселення останнього з орендованих приміщень, що стало причиною звернення позивача до суду з відповідною вимогою.

Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, а тому не підлягають до задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, а також інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Крім цього, ч. 2 ст. 20 ГК України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Вказаною частиною ст. 20 ГУ України визначено способи захисту прав та законних інтересів субєктів господарювання. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами виникли взаємні права та обовязки на підставі Договору про співробітництво та організацію взаємовідносин з функціонування обєкту торгівлі, який укладений 01.01.2015 року між ТзОВ «Мімоза» та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 Відповідно до умов даного Договору сторони зобов'язалися спільно організувати функціонування обєкту торгівлі - продуктового магазину, в приміщенні, яке орендується ТзОВ «Мімоза» на підставі договору №6686 оренди нежитлових приміщень від 25.06.1998року та знаходиться за адресою: м. Львів вул. Краківська, 7.

За умовами цього договору функціонування обєкту торгівлі полягає в обєднанні сторонами зусиль щодо спільного створення умов, повязаних із придбанням, зберіганням та реалізацією продуктів харчування та підакцизних товарів з використанням належного позивачу торгівельного обладнання полиць, стелажів, холодильного та іншого необхідного устаткування, з метою надання споживачам якісних послуг з торгівлі та збільшення асортименту та кількості товару.

Зі змісту Договору вбачається, що останній за своєю правовою природою є коопераційним договором, відносини сторін за яким регулюють цивільні зобов'язання, що підпадають під дію норм договорів купівлі-продажу, підряду, комісії, ліцензійного, тощо, а також організаційних відносин коопераційної діяльності: спільній комерційної реалізації товарів, готової продукції, виробництві товарів (продукції), надання послуг і комерційної інформації на ринку продажу товарів.

Згідно п. 6.1 Договору, термін його дії встановлювався з моменту його укладення і до 31 грудня 2015 р., а в частині невиконаних зобовязань за цим Договором - до повного їх виконання сторонами. Згідно п. 6.3 Договору від 05.01.2015 року, договір може бути достроково розірваний за спільною згодою сторін на підставі відповідного додатку, підписаного сторонами.

Крім цього пунктом 6.2 Договору сторони погодили умови продовження його дії, а саме договір вважається продовженим на термін, який ним передбачений та на умовах, визначених цим Договором, якщо жодна із сторін не заявить про свою незгоду з продовженням Договору за 15 (пятнадцять) календарних днів до закінчення терміну його дії.

Як вбачається з матеріалів справи, заперечень від сторін про відмову в продовжені договору не надходило (в матеріалах справи відсутні докази протилежного), внаслідок чого Договір продовжив свою дію до 31.12.2016 року.

За змістом ст.16 ЦК України, захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється шляхом: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов'язку в натурі; зміні правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому, зазначеною нормою визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що цивільно-правові засоби захисту цивільних прав досить неоднорідні за своїм змістом і умовами застосування та поділяються, зокрема, на речово-правові й зобов'язально-правові. Речово-правові засоби захисту спрямовані на захист суб'єктивного права власності як абсолютного цивільного права громадян чи організацій, які на момент порушення права не перебувають у договірних чи інших зобов'язальних відносинах з порушником. Характерними ознаками таких засобів є те, що вони покликані захистити право власності, а також інше речове право на майновий об'єкт, що є індивідуально визначеним і зберігся в натурі.Зобов'язально-правові способи захисту мають на меті захист інтересів власника як учасника зобов'язальних відносин і розраховані на випадки порушення цих прав особою, яке знаходиться із власником чи іншим носієм цивільного права в договірних чи інших зобов'язальних правовідносинах. Зобов'язально-правові засоби відзначаються відносним характером взаємовідносин сторін, а також тим, що об'єктом захисту можуть бути будь-які речі та майнові права.

Аналіз положень глави 29 ЦК України дає підстави для висновку, що в ній закріплені речово-правові засоби захисту права власності. Щодо зобов'язально-правових засобів, то вони визначаються безпосередньо нормами особливої частини Цивільного кодексу, що регламентує окремі види зобов'язань.

Як вбачається із позовної заяви, позивач звернувся за захистом свого права, заявивши зобовязально-правовий спосіб захисту таких прав. Зокрема, позивач стверджує, що оскільки Рішенням господарського суду Львівської області від 06.10.2015 р. у справі №914/2713/15, яке набрало законної сили 06.04.2016 року розірвано договір оренди нежитлових приміщень № 6686 від 25.06.1998 р., укладений між Управлінням комунального майна та ТзОВ "Мімоза", зобов'язано ТзОВ "Мімоза" повернути шляхом виселення Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради орендоване майно - приміщення, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7, загальною площею 159, 3 кв.м., в якому знаходиться належне на праві власності відповідачу майно, а саме торгівельне устаткування та продукти, в тому числі швидкопсуючі продукти харчування та продукти, які потребують спеціального зберігання, і які використовуються для забезпечення діяльності створеного сторонами спільного закладу швидкого харчування «Французькі млинці», даний факт унеможливлює виконати позивачем судове рішення про виселення останнього з орендованих приміщень.

Судом зясовано, що договором не передбачено односторонньої відмови від нього, згоди на дострокове припинення цього Договору відповідач позивачу не давав (в матеріалах справи відсутні докази протилежного).

Позивачем вимога про розірвання договору про співробітництво та організацію взаємовідносин з функціонування обєкту торгівлі від 05.01.2016 року не заявлялося, рішення суду з цього питання господарськими судами не приймалося.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За таких обставин суд дійшов висновку, що укладений між сторонами Договір про співробітництво та організацію взаємовідносин з функціонування обєкту торгівлі від 05.01.2016 року є чинний та в силу вимог ст. 629 ЦК України повинен виконуватися сторонами, а тому вимоги позивача про зобовязання відповідача звільнити нежитлові приміщення, загально площею 159,3 м2 за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7 відналежного останньому на праві власності торгівельного інвентаря, обладнання та товару суперечать умовам Договору.

Таким чином, суд зазначає, що права позивача не підлягають захисту шляхом задоволення позову до відповідача із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями законодавства, які регулюють зобовязально-правовий спосіб захисту права власності. Такий захист можливий лише шляхом задоволення позову, поданого з підстав та в порядку речово-правового способу захисту прав.

В даному випадку, суд не вправі самостійно змінювати цивільно-правовий засіб захисту прав позивача, оскільки така зміна стосуватиметься не лише зміни норм матеріального права на котрі покликається позивач, така зміна стосуватиметься і зміни обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, що матиме наслідком зміну підстав позову та виходу за межі позовних вимог. Разом з тим, за змістом ст. 83 ГПК України суд вправі виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

З огляду на викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що укладений між сторонами договір про співробітництво та організацію взаємовідносин з функціонування обєкту торгівлі від 01.01.2015 року, за своєю природою фактично є договором суборенди, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати відповідні положення ЦК та ГК України, які регулюють орендні правовідносини. Зокрема, відповідач стверджує, що оскільки договір суборенди припиняє свою дію в звязку із припиненням договору оренду, зокрема в звязку із достроковим припиненням за рішенням суду, позивачем вибрано неправильний спосіб захисту своїх порушених прав, передбачений ст. 16 ЦК України, так як такий позов на його думку може бути поданий в порядку ст.ст. 388, 400 ЦК України шляхом витребовування майна з чужого незаконного володіння або виселення відповідача з займаних приміщень.

Проте суд вважає за доцільне зазначити таке.

Відповідно до п. 3 ст. 774 ЦК України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму. Статтею 795 ЦК України унормовано, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Відтак, з огляду на приписи вищевказаних норм договір суборенди повинен бути складений у письмовій формі та майно, яке призначено для піднайму (суборенди) повинно бути передано у відповідності до акту приймання - передачі.

Крім того, відповідно до п.16.2 Договору оренди нежитлових приміщень № 6686 від 25.06.1998 р. Орендар не має права без згоди Орендодавця здавати приміщення (споруду, будівлю) у суборенду. Разом з тим, в п. 2.1 Договору, відповідно до яких позивач зобовязався виділити відповідачу для користування необхідні полиці, стелажі та холодильне устаткування для товарів, а не надати нежитлове приміщення повністю або частково в його користування. Отже, зазначені відповідачем заперечення щодо застосування до договору про співробітництво норм законодавства про суборенду не знаходить свого підтвердження.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 3, 4, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 12, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 49,75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 24.10.2016 р.

Суддя Галамай О. З.