РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2016№910/14793/16

За позовом Державного підприємства «ПРОЗОРРО»

до Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та

ветеринарно-санітарної експертизи

про стягнення 40 000,00 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивачa: Токарчук А.О. за довіреністю № 206/131/09 від 25.08.2016 р.;

від відповідача: Шульга Л.М. за довіреністю № 1138 від 09.09.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «ПРОЗОРРО» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи (далі - відповідач) про стягнення 40 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що на підставі укладеного Договору він надав відповідачу консультаційні послуги, які відповідачем оплачені не були, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.08.2016 порушено провадження у справі № 910/14793/16, її розгляд призначено на 12.09.2016 .

09.09.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки заявок на конкретні види послуг відповідно до Додатку № 1 до Договору відповідачем не надавалися, послуги позивачем не виконувались, а тому у відповідача відсутні жодні правові підстави для оплати заявленої до стягнення суми боргу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.09.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 28.09.2016.

26.09.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 28.09.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 12.10.2016.

11.10.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 12.10.2016 позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.10.2016 проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 12.10.2016 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.07.2013 року між Державним підприємством «Зовнішторгвидав України», яке перейменоване в Державне підприємство «ПРОЗОРРО» (позивач, виконавець) та відповідачем (замовник) було укладено Договір №1141 про закупівлю консультаційних послуг (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого виконавець зобов'язується у 2013 році надати замовникові консультаційні послуги щодо здійснення державних закупівель, повний перелік яких зазначений в Додатку № 1 до цього Договору, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги в порядку і на умовах, передбачених цим Договором.

Найменування і обсяг виконуваних за цим Договором послуг визначається згідно заявки замовника на отримання конкретного виду послуг зазначених у Додатку № 1 та надається засобами електронного або факсимільного зв'язку (п. 1.2. Договору).

Згідно з п. 3.1. Договору загальна вартість цього Договору складає 40 000,00 грн. з ПДВ та складається з вартості наданих виконавцем послуг, які надаються протягом загального строку надання послуг, зазначеного у пункті 5.1. Договору.

Відповідно до п. 3.2. Договору вартість наданих послуг зазначається в акті приймання-передачі виконаних послуг відповідно до розрахунку виконавцем вартості консультаційних послуг (Додаток № 1 до Договору).

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати замовником на рахунок виконавця сум, визначених у відповідних актах приймання-передачі виконаних послуг.

До акту приймання-передачі виконаних послуг додається рахунок (п. 4.2. Договору).

Якщо замовник в 5-ти денний строк з дати отримання від виконавця не підпише акт приймання-передачі виконаних послуг, або не поверне його виконавцю із вмотивованими зауваженнями, такий акт вважається погодженим замовником, а надані послуги підлягають оплаті в повному обсязі на підставі акту, підписаного виконавцем.

Пунктом 5.1. Договору передбачено строк надання послуг - до 31.12.2013 р. включно.

Як стверджує позивач, він надав відповідачу послуги у встановлений Договором термін, і, відповідно до рахунку № 1-00026671 від 06.12.2013 р. за надання консультаційних послуг щодо здійснення державних закупівель, відповідач зобов'язаний був оплатити надані послуги, проте не оплатив їх, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 40 000,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Наведена норма матеріального права пов'язує обов'язок з оплати послуги замовником з обов'язковим наданням йому такої послуги. При цьому, за договором щодо надання послуг оплачується не сам результат певної діяльності, а вчинені виконавцем дії. З цим приписом кореспондується й положення Договору, за яким складання та підписання акту приймання-передачі виконаних послуг передує здійсненню замовником оплати.

Як зазначалось судом вище, відповідно до п. 3.2. Договору вартість наданих послуг зазначається в акті приймання-передачі виконаних послуг відповідно до розрахунку виконавцем вартості консультаційних послуг (Додаток № 1 до Договору).

Разом з цим, пунктом 4.1. Договору передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати замовником на рахунок виконавця сум, визначених у відповідних актах приймання-передачі виконаних послуг.

Крім того, до акту приймання-передачі виконаних послуг додається рахунок (п. 4.2. Договору).

Якщо замовник в 5-ти денний строк з дати отримання від виконавця не підпише акт приймання-передачі виконаних послуг, або не поверне його виконавцю із вмотивованими зауваженнями, такий акт вважається погодженим замовником, а надані послуги підлягають оплаті в повному обсязі на підставі акту, підписаного виконавцем.

Отже, сторони у договорі визначили акт приймання-передачі виконаних послуг суттєвим елементом встановлених між ними правовідносин, а тому договір як джерело матеріального права при вирішенні спору підлягає застосуванню у повному обсязі згідно зі статтями 6, 11 Цивільного кодексу України.

Проте, в матеріалах справи відсутній підписаний з боку відповідача акт приймання-передачі наданих послуг за спірним Договором на суму 40 000,00 грн.

Натомість, позивачем в підтвердження факту надання послуг відповідачу надано Акт надання послуг № 26906 від 06.12.2013 р. на суму 40 000,00 грн., який з боку відповідача не підписано.

Суд зазначає, що передання і прийняття послуг на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов'язків можливе лише за наявності реального надання послуг за Договором, у разі неотримання обґрунтованої відмови від підписання акта, тоді як під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено реальне надання послуг відповідачу за спірним Договором.

Так, позивачем в якості доказу направлення відповідачу акту приймання-передачі послуг № 26906 від 06.12.2013 р., рахунку № 26671 від 06.12.2013 та претензії для оплати наданих послуг було надано експрес-накладну № 2.

Досліджуючи зміст вищевказаної експрес-накладної суд зазначає, що з неї неможливо встановити які саме документи були скеровані позивачем відповідачу за вказаним поштовим відправленням.

Відповідач, у свою чергу, заперечує проти факту отримання від позивача акту приймання-передачі послуг №26906 від 06.12.2013, в підтвердження чого надав суду Витяг з Книги вхідної кореспонденції.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до письмових пояснень позивача, окрім спірного Договору між сторонами були укладені ще й інші Договори, зокрема Договір №00017/13 від 05.02.2013, на виконання якого позивач склав Акт надання послуг № 26906 від 06.12.2013 р., який також з боку відповідача не підписаний.

Таким чином, надана позивачем експрес-накладна № 2 не може бути прийнята до уваги в якості належного та допустимого доказу направлення позивачем відповідачу саме акту приймання-передачі послуг №26906 від 06.12.2013, рахунку № 26671 від 06.12.2013 та претензії для оплати наданих послуг за спірним Договором, а не будь-яких інших документів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту надання відповідачу консультаційних послуг на суму 40 000,00 грн. за спірним Договором враховуючи не підписання спірного акту відповідачем та відсутність у матеріалах справи будь-яких інших допустимих доказів надання цих послуг відповідачу.

Посилання позивача на відображення ним операції щодо надання послуг у податковій декларації з ПДВ за звітний період, за якою у відповідача виникли податкові зобов'язання зі сплати ПДВ, судом до уваги не приймаються, оскільки надана позивачем податкова накладна № 792 від 06.12.2013 складена за іншим Договором - № 00017/13 від 05.02.2013 р., і жодним чином не підтверджує факт виникнення у відповідача податкових зобов'язань по сплаті ПДВ саме за спірним Договором.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Разом з тим, позивачем всупереч приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження фактичного надання відповідачу консультаційних послуг за спірним Договором.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами виконання своїх зобов'язань з надання послуг за договором, а відповідачем отримання спірних послуг заперечується, у зв'язку з чим обов'язок з їх оплати у відповідача відсутній.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, позивачем не було надано доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, суд відмовляє у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.10.2016 р.

Суддя М.Є. Літвінова