ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року Справа № 904/749/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Владимиренко С.В. - доповідач,
суддів:Демидової А.М.,
Шевчук С.Р.
розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.08.2016р.
та рішеннягосподарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016р.
у справі№904/749/16 господарського суду Дніпропетровської області
за позовомФермерського господарства "Березенське"
до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4
простягнення безпідставно (незаконно) списаних та набутих грошових коштів та процентів у загальному розмірі 222359,65грн.
за участю представників

позивача - не з'явились;

відповідача - Каракоця О.Р., дов. №2781-К-Н-О від 31.07.2014р.

третьої особи - не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Фермерське господарство "Березенське" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення безпідставно (незаконно) списаних та набутих грошових коштів та процентів у загальному розмірі 222359,65 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016 року у справі № 904/749/16 (суддя Фещенко Ю.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2016р. (колегією суддів у складі головуючого судді Вечірка І.О., суддів: Кузнецова В.О., Науменка І.М.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь Фермерського господарства "Березенське" 150000 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 70253,56 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 3303,80 грн. витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими рішеннями, Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, зазначаючи про порушення судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені вище постанову та рішення судів попередніх інстанцій про стягнення грошових коштів та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Фермерському господарству "Березенське" в повному обсязі та стягнути з останнього судові витрати.

У відзиві на касаційну скаргу Фермерське господарство "Березенське" просить залишити в силі оскаржувані судові акти, як такі що є обгрунтованими та законними, та відмовити Публічному акціонерному товариству комерційний банк "ПриватБанк" у задоволенні вимог касаційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу та відзив на неї, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29.01.2008 р. між ПАТ КБ "ПриватБанк" (надалі - "Банк") та ОСОБА_4, як позичальником, було укладено кредитний договір № HMPWGA00000809 за умовами пункту 1.1 якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 29.01.2008р. по 28.01.2025 р. включно у розмірі 156836 грн.

У забезпечення виконання кредитних зобов'язань Позичальника - ОСОБА_4 17.05.2012р. між Фермерським господарством "Березенське" (надалі в тексті постанови - позивач, ФГ "Березенське"), як Поручителем та Банком було укладено договір поруки № 32, предметом якого було надання поруки Поручителем перед Банком за виконання Позичальником обов'язків за кредитним договором № HMPWGA00000809 від 29.01.2008 р.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 28.05.2012 р. в рахунок погашення заборгованості Позичальника ОСОБА_4. за кредитним договором №HMPWGA00000809 Банком було списано з рахунку Поручителя - ФГ "Березенське" кошти в розмірі 150000 грн. на підставі п.2.1.5 договору банківського рахунку від 24.05.2012р. та п.2.1.4. договору поруки №32 від 17.05.2014р.

При цьому, судами встановлено, що рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27.02.2012 р. у справі № 2-727/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 14.05.2012 р. у справі № 22ц/2290/914/12 (категорія 27) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ у справі № 6-24813 св. 12 від 24.10.2012 р. за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про звернення стягнення боргу за договором кредиту на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення, відмовлено у задоволенні позовних вимог та встановлено, що Позичальник - ОСОБА_4 за кредитним договором №HMPWGA00000809 не отримував у відповідача обумовлені кредитним договором кошти, а відтак, вказаний договір не є укладеним.

Таким чином, як зазначено судами, станом на 17.05.2012 р., тобто на момент укладення договору поруки №32 відповідач (Банк) знав та навмисно приховав (замовчував) від позивача (Поручителя) обставини, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Ця обставина із врахуванням вимог статті 230 Цивільного кодексу України, за висновками судів попередніх інстанцій, вказувала на вчинення зі сторони Банку договору поруки № 32 під впливом обману Поручителя. З огляду на що, 22.09.2014 р. постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі № 904/233/14 договір поруки № 32 від 14.05.2012 р. було визнано недійсним з моменту його вчинення.

Зазначені обставини і стали підставою для виникнення спору у даній справі, предметом розгляду якої є вимоги ФГ "Березенське" про стягнення з ПАТ КБ "ПриватБанк" безпідставно набутих (отриманих) та збережених належних позивачу грошових коштів у розмірі 150000 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 28.05.2012 р. по 28.12.2015 р. у розмірі 72359,65 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги ФГ "Березенське", суди попередніх інстанцій виходили з наступного.

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, на час укладення 17.05.2012 р. між ПАТ "КБ "ПриватБанк" та ФГ "Березенське" договору поруки №32, вже було встановлено та підтверджено відповідним судовим рішенням у цивільній справі той факт, що внаслідок визнання Кредитного договору № НМРWGA00000809 від 29.01.2008р. в судовому порядку неукладеним, будь-які цивільні права та обов'язки за цим Кредитним договором у сторін не виникали, тобто, як вірно зазначено судами, було відсутнє основне зобов'язання ОСОБА_4 перед ПАТ КБ "ПриватБанк". Відтак, договір поруки №32 від 17.05.2012 р., укладений між банком та ФГ "Березенське" в забезпечення вказаного кредитного договору є таким, що укладений з порушенням вимог законодавства України, що зумовило в послідуючому визнання його недійсним у судовому порядку з моменту його вчинення.

Згідно із частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку (у тому числі в їх мотивувальних частинах), і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність та стабільність судового акта, який вступив у законну силу.

Відтак, доводи відповідача стосовно порушення судами попередніх інстанцій норм ст.35 Господарського процесуального кодексу України з посиланням на встановлення преюдиціальних фактів у мотивувальній частині судових рішень, а не в резолютивній, є помилковими та такими, що не грунтуються на нормах права.

Відповідно до статті 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між Банком і Клієнтом.

У відповідності із пунктом 26.4 статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника Банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Згідно із пунктом 6.1 Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 р. № 22 (надалі - Інструкція), банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг.

В пункті 26.3 статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", договірне списання - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Пунктом 6.2 Інструкції встановлено, що договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).

В пункті 6.5 Інструкції передбачено, що якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до пунктом 2.1.4 Договору поруки № 32 від 17.05.2012 р. сторони погодили право Банку, у випадку порушення поручителем зобов'язання, передбаченого пунктом 2.4.1, здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків, що належать поручителю (позивачу), що оформлюється меморіальним ордером з реквізитом "Призначення платежу" - інформація про платіж, номер, дату та пункт цього договору, що передбачає можливість договірного списання.

Як з'ясовано судами, 28.05.2012р. відповідачем було списано з рахунку позивача грошові кошти в сумі 150000 грн., з призначенням платежу: "погашення заборгованості ОСОБА_4 по кредитному договору № НМРWGA00000809 від 29.01.2008 р., згідно договору поруки № 32 від 17.05.2012 р., згідно пункту 2.1.4.

Водночас, у касаційній скарзі відповідач також вказав про списання спірних грошових коштів з рахунку позивача на підставі як зазначених вище договірних умов, так і на підставі п.2.1.5 договору банківського рахунку від 24.05.2012р.

Статтею 1073 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає обґрунтованими та такими, що здійснені на підставі належної оцінки наявних у матеріалах справи документів у відповідності до вимог ст.43 Господарського процесуального кодексу України, висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог ФГ "Березенське" в частині стягнення з ПАТ КБ "ПриватБанк" грошових коштів в сумі 150000 грн., списаних банком з рахунку позивача за договором поруки №32 від 17.05.2012р., визнаного недійсним у судовому порядку з моменту його вчинення.

Разом з тим, доводи заявника касаційної скарги в цій частині, з посиланням на укладення ФГ "Березенське" з ФОП ОСОБА_7 договору уступки права вимоги на повернення безпідставно списаних коштів є необгрунтованими, оскільки не спростовують зазначених вище висновків судів, здійснених у відповідності та з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Посилання ПАТ КБ "ПриватБанк" в обґрунтування правомірності своїх вимог, зазначених у касаційній скарзі, на відсутність у матеріалах справи документів про визнання недійсними в установленому порядку кредитного договору № HMPWGA00000809 від 29.01.2008р. та договору поруки №32 від 17.05.2012р., є безпідставними та такими, що здійснені внаслідок власного вільного тлумачення норм чинного в Україні законодавства з огляду на наступне. Як вже було зазначено вище, у цивільній справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про звернення стягнення боргу за договором кредиту на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення, судами було встановлено, що кредитний договір №HMPWGA00000809 є неукладеним, тобто таким, якого не існує, а відтак, і підстави визнавати його недійсним у судовому порядку відсутні, тоді як договір поруки №32 від 14.05.2012р. визнаний, згідно наявної у матеріалах справи постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.09.2014р. у справі №904/233/14, недійсним з моменту його вчинення.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 28.05.2012р. по 28.12.2015 р. у розмірі 72359,65 грн., нарахування яких було здійснено позивачем із застосуванням аналогії закону (частина 1 статті 8 Цивільного кодексу України) на підставі приписів частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором позики розміру процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частково задовольнивши позовні вимоги ФГ "Березенське" на суму 70253,56 грн., суди попередніх інстанцій дійшли висновків про правомірність здійснення нарахування позивачем процентів за користування чужими грошовими коштами, виходячи із рівня облікової ставки Національного банку України, оскільки на вказані правовідносини можуть бути розповсюджені положення статті 1048 Цивільного кодексу України із застосуванням аналогії закону. Проте, перевіривши розрахунок позивача, судом першої інстанції було встановлено, що він здійснений арифметично невірно, та за розрахунком місцевого господарського суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правомірним є нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у сумі 70253,56 грн.

Разом з тим, погоджуючись з висновком судів про стягнення процентів та їх розмір, колегія суддів касаційної інстанції зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, правова підстава для стягнення процентів з банку внаслідок безпідставного списання останнім з рахунка клієнта грошових коштів, закріплена законодавцем у ст.1073 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

За приписами ст.536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Разом з тим, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (ст. 8 Цивільного кодексу України).

Згідно правових висновків Верховного суду України, здійснених у постановах від 13 грудня 2010 р. у справі № 3-58гс10; від 14 березня 2011 р. у справі № 3-13гс11 та від 6 червня 2011 р. у справі № 3-51гс11, за відсутності визначення в договорі банківського рахунку розміру процентів за користування банком грошовими коштами клієнта, банк зобов'язаний виплатити проценти в розмірі облікової ставки Національного банку України, вказавши при цьому на необхідність застосування до спірних правовідносин аналогії закону визначеної ч.1 ст.8 Цивільного кодекс України та ч.1 ст.1061 Цивільного кодексу України.

Згідно положень ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. При цьому, відповідно до ч.3 ст.82 Господарського процесуального кодексу України при застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на зазначені вище норми чинного в Україні законодавства, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що під час визначення розміру відсотків за користування чужими грошовими коштами, суди попередніх інстанцій застосувавши аналогію закону з посиланням на ст.1048 Цивільного кодексу України, не врахували, що до спірних правовідносин слід застосовувати ст.1061 Цивільного кодексу України. Проте помилкове застосування судами норми матеріального права, зважаючи на вірно застосований судами розмір відсотків та порядок їх нарахування не зумовило невірності рішення щодо часткового задоволення позовних вимог ФГ "Березенське" про стягнення з ПАТ КБ "ПриватБанк" 70253,56 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, списаними, як зазначено відповідачем у касаційній скарзі та встановлено судами попередніх інстанцій, на підставі недійсного правочину та договору банківського рахунку.

Разом з тим, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про подання позову ФГ "Березенське" в межах строку позовної давності, визначеного ст.257 Цивільного кодексу України, з урахуванням дати початку його перебігу. Оскільки, як обґрунтовано зазначено судами, лише 22.09.2014р. Дніпропетровським апеляційним господарським судом прийнято постанову у справі № 904/233/14, якою було визнано недійсним договір поруки № 32 від 17.05.2012 р. Тоді як, протилежні доводи ПАТ КБ "ПриватБанк" не знаходять свого підтвердження у матеріалах справи та фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що не є компетенцією суду касаційної інстанції у відповідності до вимог ст.1117 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, оскільки це суперечить меті касаційного перегляду справи, що полягає у перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, суд касаційної інстанції, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку, що доводи заявника касаційної скарги щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні ним положень чинного в Україні законодавства та не спростовують правильності здійснених судами висновків, що унеможливлює прийняття таких доводів судом касаційної інстанції в якості підстави для зміни або скасування оскаржуваних судових актів, а доводи про порушення судами норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи у суді касаційної інстанції та фактично зводяться до переоцінки обставин справи, що не є компетенцією суду касаційної інстанції з огляду на зазначені вище вимоги ст.1117 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на що Вищий господарський суд України не знайшов законних підстав для повного або часткового задоволення вимог касаційної скарги ПАТ КБ "ПриватБанк", а тому постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.08.2016р. у справі №904/749/16 залишити без змін.

Головуючий суддя: С.В. Владимиренко

Судді: А.М. Демидова

С.Р.Шевчук