ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

20 жовтня 2016 р. Справа № 902/676/16

Господарський суд Вінницької області у складі

головуючого судді Тварковського А.А.

за участю секретаря судового засідання Сидоренко О.О.,

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 04.07.2016р., паспорт серії МЕ 576012, виданий Калинівським РВ УМВС України у Вінницькій області 08.10.2004р.;

відповідача: ОСОБА_2, довіреність №б/н від 30.08.2016р., посвідчення адвоката №394 від 12.09.2009р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" (вул. Миколи Овода, 1, м. Вінниця, 21050; вул. ОСОБА_1. Артинова, 5/1, м. Вінниця, 21050)

до: товариства з обмеженою відповідальністю "Архітектурно-проектна майстерня "Плясовиці" (вул. Келецька, 39, м. Вінниця, 21000)

про визнання договору укладеним,

ВСТАНОВИВ:

товариством з обмеженою відповідальністю "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" заявлено позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Архітектурно-проектна майстерня "Плясовиці" про визнання договору укладеним.

Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від обовязкового в силу закону, зокрема ч. 3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 ЦК України, ст. 19, 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», укладення договору про надання послуг з обслуговування будинків і споруд та прибудинкових територій, що є підставою звернення позивача як виконавця вказаних послуг до суду з вимогою про визнання зазначеного договору укладеним, у запропонованій ним редакції.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 11.08.2016р. порушено провадження у справі №902/676/16 з призначенням її до розгляду.

Відповідно до ухвали суду від 30.08.2016р. відкладено слухання справи до 15.09.2016р. через неявку в судове засідання представника відповідача та неподання ним витребуваних доказів по справі.

Для надання сторонам можливості подати додаткові докази в обґрунтування своїх доводів щодо позову 15.09.2016р. та 10.10.2016р. в судовому засіданні оголошувалася перерва. При цьому ухвалою від 10.10.2016р. продовжено, передбачений ст.69 ГПК України, строк розгляду справи №902/676/16 на п'ятнадцять днів.

Крім того, 11.08.2016р. на адресу суду від позивача надійшла заява від 11.08.2016р. (вх. №06-52/7360/16 від 11.08.2016р.), якою, враховуючи описки допущені під час формування позовної заяви, останнім на розгляд суду подано позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" в новій редакції (з урахуванням виправлених ним описок).

В судовому засіданні (20.10.2016р.) представник позивача позов, з урахуванням заяви від 11.08.2016р. (вх. №06-52/7360/16 від 11.08.2016р.), підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому та подані до суду докази.

З огляду на права, надані позивачеві ст.22 Господарського процесуального кодексу України, заяву представника позивача від 11.08.2016р. (вх. №06-52/7360/16 від 11.08.2016р.) судом прийнято до розгляду, а відтак позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" розглядаються з урахуванням зазначеної заяви останнього. При цьому суд зазначає, що дана заява позивача за своїм змістом не є заявою про зміну предмету чи підстав позову, а є лише заявою, якою товариством з обмеженою відповідальністю "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" викладено позов, з урахуванням виправлених ним описок (неточностей).

Натомість представник відповідача позов не визнала та заперечувала проти його задоволення, посилаючись на мотиви, наведені у відзиві на позовну заяву вх. №06-52/8403/16 від 15.09.2016р., в якому в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" просила відмовити в повному обсязі. Зокрема останньою, серед іншого, зазначено, що в примірнику договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який позивач просить визнати укладеним з товариством з обмеженою відповідальністю "Архітектурно-проектна майстерня "Плясовиці" є перелік послуг, які можуть надаватися відповідачу як замовнику, але цих послуг він не потребує і не є їх споживачем, оскільки прибирання прибудинкової території здійснюється силами своїх працівників; прибирання підвалів, технічних поверхів також неможливе, через їх відсутність, оскільки дане приміщення є одноповерховою вбудованою будівлею, у якої є окремий підвал, що не зв'язаний з житловим будинком і комунікаціями, підвал взагалі не використовується і ні ким не орендується; на дератизацію та дезінсекцію укладаються договори про надання даних послуг за необхідністю; обслуговування димовентиляційних каналів неможливе, через їх відсутність; поточний ремонт конструктивних елементів, інженерних систем, технічних пристроїв і елементів зовнішнього благоустрою здійснюється власними коштами; підготовка житлового будинку до експлуатації в осінньо-зимовий період як послуга не потрібна, оскільки встановлені пластикові вікна, двері та є автономна система опалення та постачання гарячої води (згідно проекту та акту від'єднання), а ремонт покрівлі здійснює відповідач своїми силами.

Крім того, у відзиві товариство з обмеженою відповідальністю "Архітектурно-проектна майстерня "Плясовиці" також зазначає, що позивачем порушуються засади свободи договору, що містяться у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627, 628, 638 ЦК України, ст.184 ГК України в яких зазначено, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання про укладання договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. ЦК України визначає загальні засади цивільного законодавства з поняття свободи договору та формує загальні вимоги до договорів, такі як - вільне волевиявлення учасника правочину. Такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов'язання укладати договір, не передбачений ст. 16 ЦК України; договір - це волевиявлення учасника правочину, яке в силу ст.203 ЦК України повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відмова відповідачів від укладання такого договору є формою реалізації ними своїх прав. Позивач безпосередньо не надає житлово-комунальних послуг, а є посередником. Раніше даний будинок обслуговувала ЖЕК. Також відповідач вказує, що укладення договору погіршить фінансове становище підприємства, вплине на збереження стабільної роботи підприємства та збереження робочих місць. Твердження позивача щодо ухилення відповідача від укладення договору не відповідають дійсності, оскільки останнім неодноразово в листах та в заявах зазначалось про згоду укласти договір, але на інших умовах, що не суперечать чинному законодавству. На підтвердження, викладеного у відзиві, відповідачем до нього додано листи адресовані позивачу щодо не погодження з укладенням договору на запропонованих ним умовах, заяву про згоду укласти договір, але на інших умовах та проект додаткової угоди.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №995 від 26.04.2012р. (зі змінами внесеними рішеннями виконавчого комітету Вінницької міської ради №1329 від 05.06.2014р. та №1432 від 19.06.2014р.) товариство з обмеженою відповідальністю "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" визначено виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому фонді, що є комунальною власністю територіальної громади м. Вінниці.

Згідно із п.п 3.17. п. 3 Додатку до вказаного рішення виконкому Вінницької міської ради департаментом житлового господарства передано, а товариством з обмеженою відповідальністю прийнято "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" прийнято на обслуговування житлові будинки, зокрема, по вул. Келецька, 1, 39, 41, 52.

Відповідно до свідоцтва про право власності серії САЕ 142717 від 27.01.2011р., виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 27.01.2011 року №169, нежитлове приміщення (19/25 частки), яке розташоване в м. Вінниці по вул. Келецькій, 39 належить на праві власності товариству з обмеженою відповідальністю "Архітектурно-проектна майстерня "Плясовиці".

Як зазначає позивач у позові, товариство з обмеженою відповідальністю "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" починаючи з лютого 2013р., на виконання приписів ст. 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», проводилася робота зі споживачами, в тому числі й товариством з обмеженою відповідальністю "Архітектурно-проектна майстерня "Плясовиці" по укладенню договорів про надання послуг, однак остання залишилась безрезультатною.

Неодноразово у листах, які наявні в матеріалах справи, вих. №268 від 06.02.2015р., вих. №283 від 12.05.2015р., вих. №323 від 17.03.2016р. товариством з обмеженою відповідальністю "Архітектурно-проектна майстерня "Плясовиці" зазначалось про згоду укласти договір, але на інших умовах, зокрема, за умов надання відповідачу переліку послуг із зазначенням їх вартості, надання можливості шляхом підписання договору замовити ті послуги, які останній вважає для себе необхідними, надання можливості дійти згоди щодо вказаного договору шляхом підписання протоколу розбіжностей або у інший передбачений законодавством спосіб. Крім того, 17.03.2016р. відповідачем надіслано на адресу позивача заяву вих. №322 від 17.03.2016р. про згоду укласти договір, але на інших умовах з проектом додаткової угоди, якою ТОВ "Архітектурно-проектна майстерня "Плясовиці" надано згоду на укладення договору з позивачем на умовах, викладених в даній заяві.

Листом вих. №482 від 15.04.2016р. товариством з обмеженою відповідальністю "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" за результатами розгляду заяви відповідача вих. №322 від 17.03.2016р. про згоду укласти договір, але на інших умовах повідомлено останньому, що послуги з прибирання прибудинкової території, технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем тепловодопостачання і зливної каналізації та поточний ремонт конструктивних елементів не можуть розглядатися як окремі послуги, оскільки вони не є окремими житлово-комунальними послугами, а є лише додатковими послугами з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що узгоджується зі ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Також зазначено, що згідно з ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про відповідальність субєктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожитті комунальні послуги та утримання при будинкових територій» визначено, що субєкти підприємницької діяльності сплачують комунальні послуги за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання та пропорційну частку витрат на утримання прибудинкової території. Крім того, вказаним листом надіслано відповідачу нову редакцію договору про надання послуг з обслуговування будинків та споруд та при будинкових територій та запропоновану останньому розглянути пропозицію укласти договір на протязі 10 днів з моменту її отримання.

Втім, як слідує з матеріалів справи, договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій між сторонами не укладено.

Посилаючись на ухилення відповідача від обовязкового у силу закону укладення договору про надання послуг з обслуговування будинків та споруд та прибудинкових територій, позивач звернувся з позовом до суду про визнання укладеним зазначеного договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, у запропонованій ним редакції.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

Згідно із частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України (ЦК України) законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ст.ст. 1, 2, 3 Господарського кодексу України (ГК України) позивач та відповідач є субєктами господарювання, а даний спір виник у звязку з господарською діяльністю сторін. Тому, з урахуванням приписів частини 2 статті 4 Господарського кодексу України, застосування до спірних правовідносин Цивільного кодексу України може відбуватися лише з урахуванням особливостей регулювання даних правовідносин Господарського кодексу України.

У даному випадку спірними є правовідносини з питань укладення договору між позивачем та відповідачем, тобто господарсько-правові відносини, які регулюються статтями 181, 187 Господарського кодексу України.

Законом України "Про житлово-комунальні послуги" визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону "Про житлово-комунальні послуги" (Закон) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статтями 20, 21 вказаного Закону визначено обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, і з урахуванням вказаних положень Закону позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг, а відповідач є їх споживачем.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, якою зобовязано виконавця підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 181 ГК України проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Згідно із ч. 4 ст. 181 ГК України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Кабінет Міністрів України, уповноважені Президентом України міністерства, інші центральні органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори (ч. 2 ст. 179 ГК України).

Форма та зміст (умови) типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №529.

Згідно із ч. 3 ст. 184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до ст. 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку.

Отже, умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд, окрім випадку, коли такий відступ пов'язаний з конкретизацією умов договору, що кореспондується з положеннями п. 4 ч. 4 ст. 179 ГК України.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012р. (розділ "Спори, що виникають із договорів про надання послуг"), свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, не є безмежною. У разі якщо актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Зокрема, ст.ст. 19, 20 Закону України від 24 червня 2004р. №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

За змістом ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст.ст. 19-21 цього Закону, постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009р. №529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обовязковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. У звязку з цим укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору.

Відмова споживача послуг від укладення договору у такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 зазначеного Закону. У разі такої відмови відповідно до положень ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом, що містить відповідний обов'язок.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає Типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України, статей 19, 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012р. у справі №6-110цс12).

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частинами 1-3 ст. 180 ГК України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно із ч. 4 ст.179 ГК України при укладенні типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Оцінивши наданий позивачем проект договору, на умовах якого останній просить визнати укладеним договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, з врахуванням вищевказаних положень законодавства, суд дійшов висновку, що умови запропонованого проекту договору не відповідають визначеним умовам типового договору, форма і зміст якого затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009р. №529 та суперечать нормам чинного законодавства України.

Так, статтею 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначені істотні умови договору на надання житлово-комунальних послуг. Істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, серед іншого є строк дії договору.

Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" договір на надання житлово-комунальних послуг набирає чинності з моменту його укладення.

Згідно із п. 20 Типового договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до______20__року.

З аналізу наведеного слідує, що строк дії договору є істотною умовою договору про надання послуг з обслуговування будинків, споруд та прибудинкових територій.

Водночас, у п. 7.1. Проекту договору про надання послуг з обслуговування будинків, споруд та прибудинкових територій, з яким позивач звернувся до суду, зазначено наступне: «Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до ______20__року. При цьому, сторонами встановлено, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а саме до відносин, які виникли з 01.02.2013р. У разі коли за місяць до закінчення дії цього договору однією із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається щороку продовженим».

Відповідно до частин 1-3 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору; договір набирає чинності з моменту його укладення; сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Натомість запропонована позивачем редакція Проекту договору суперечить пункту 20 Типового договору, за яким договір набирає чинності з моменту його підписання, і не може бути прийнята так як не узгоджена з іншою стороною договору - відповідачем.

Оскільки надання будь-якій угоді зворотної дії в часі може мати місце лише за згодою сторін, а такої згоди, як слідує з матеріалів справи, між сторонами не досягнуто, проект договору не може бути визнано укладеним в редакції позивача, так як останній суперечить також ст. 631 ЦК України.

З огляду на те, що запропонований проект договору не відповідає типовому договору, у суду відсутні законні підстави для визнання укладеним вказаного договору у запропонованій редакції позивача, а тому в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" слід відмовити. Більше того у суду також відсутні повноваження на власний розсуд коригувати положення проекту договору, оскільки це буде суперечити волі позивача та заявленому ним предмету позову.

В силу ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог з віднесенням судових витрат на позивача згідно ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25 жовтня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи