РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2016Справа №910/14704/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Світло Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАМПУ.НЕТ»

про стягнення 95 788, 00 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Джига О.В. за довіреністю № 165 від 10.11.2015 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Союз-Світло Україна» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАМПУ.НЕТ» (далі - відповідач) про стягнення 95 788, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі укладеного з відповідачем Договору він перерахував відповідачу грошові кошти та отримав від останнього товар, який в подальшому було повернуто відповідачу. Проте, відповідач всупереч досягнутих у Додаткові угоді до Договору домовленостей не повернув позивачу в повному обсязі сплачені за товар грошові кошти, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.08.2016 р. порушено провадження у справі № 910/14704/16, її розгляд призначено на 12.09.2016 р.

07.09.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.09.2016 р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 28.09.2016 р.

28.09.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.09.2016 р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 10.10.2016 р.

В судовому засіданні 10.10.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 10.10.2016 р. не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 10.10.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.09.2015 р. між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) було укладено Договір поставки № 11092015/01 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець - прийняти товар, кількість, асортимент, технічні та інші умови, яких зазначені у Специфікації, що є додатком до цього Договору, та (або) рахунку-фактурі та (або) видаткових накладних що складає невід'ємну частину цього Договору та перерахувати на рахунок постачальника кошти, необхідні для виконання цього Договору відповідно до ціни, рахункам-фактури тощо.

Відповідно до Специфікації до Договору (Додаток № 1) відповідач повинен був поставити позивачу LED панель у кількості 185 шт. на загальну суму 100 788, 00 грн.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що покупець здійснює постачальнику 100% оплату до моменту здійснення поставки.

На виконання умов п. 2.2. Договору позивач 11.09.2015 р. сплатив відповідачу 100 788, 00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією виписки по поточному рахунку.

Відповідач, у свою чергу, поставив позивачу зазначений у Специфікації до Договору товар, про що свідчить видаткова накладна № РН-0000221 від 30.09.2015 р. на суму 100 788, 00 грн.

10.12.2015 р. сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору поставки, якою, зокрема, змінили п. 3.9. Договору та визначили, що покупець має право повернути товар, який був отриманий протягом дії Договору та який є належної якості, а постачальник зобов'язаний прийняти такий товар та повернути покупцю грошові кошти. У разі повернення товару від покупця до постачальника, право власності та всі ризики на товар переходять до постачальника з дати підписання його уповноваженим представником накладної та/або іншого документу, який підтверджує повернення товару.

11.12.2015 р. позивач повернув відповідачу отриманий за Договором товар на суму 100 788, 00 грн., що підтверджується накладною № 32 від 11.12.2015 р.

Вищевказані господарські операції були відображені в податковому обліку сторін податковою накладною № 22 від 11.09.2015 р., Розрахунком № 4 від 30.12.2015 р. коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної № 22 від 11.09.2015 р., а також Додатками № 2 та № 5 до податкової декларації.

Відповідно до наявної в матеріалах справи виписки по поточному рахунку, 26.02.2016 р. відповідач повернув позивачу грошові кошти в сумі 5 000, 00 грн.

01.04.2016 р. сторони уклали Додаткову угоду № 2 до Договору, пунктом 1 якої передбачено, що постачальник зобов'язується перерахувати грошові кошти покупцю у розмірі вартості товару, що був повернений за накладною № 32 від 11.12.2015 р. у строк до 31.07.2016 р. Датою здійснення постачальником своїх зобов'язань згідно цього пункту Додаткової угоди є дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок покупця.

Згідно з п. 2 Додаткової угоди № 2 від 01.04.2016 р., враховуючи те, що постачальником в якості часткового повернення було перераховано на поточний рахунок покупця 5 000, 00 грн., сума грошових коштів, яку постачальник повинен перерахувати на поточний рахунок покупця у строк, зазначений у п. 1 цієї Додаткової угоди складає 95 788, 00 грн.

Проте, в порушення взятих на себе зобов'язань відповідач не повернув позивачу грошові кошти, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 95 788, 00 грн.

Актом звірки взаєморозрахунків, який підписано представниками сторін без зауважень і заперечень та скріплено печатками обох підприємств, сторони підтвердили заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 95 788, 00 грн.

Направлену позивачем претензію № 23 від 29.03.2016 р. про повернення грошових коштів відповідач залишив без задоволення.

У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

В силу приписів частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (частина 1 статті 173 Господарського кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення закріплені у частині 1 статті 193 Цивільного кодексу України.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось судом вище, пунктом 1 Додаткової угоди № 2 від 01.04.2016 р. сторони визначили строк виконання відповідачем зобов'язання з повернення грошових коштів позивачу - до 31.07.2016 р.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки відповідач в обумовлені п. 1 Додаткової угоди № 2 від 01.04.2016 р. строки не сплатив позивачеві грошові кошти, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді у розмірі 95 788, 00 грн., має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки, позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАМПУ.НЕТ» (04210, місто Київ, вулиця Озерна, будинок 3, приміщення 338; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Світло Україна» (04080, місто Київ, вулиця Оленівська, будинок 34-А, кв. 22; ) 95 788 (дев'яносто п'ять тисяч сімсот вісімдесят вісім) грн. 00 коп. основного боргу та 1 436 (одну тисячу чотириста тридцять шість) грн. 82 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.10.2016 р.

Суддя М.Є. Літвінова