КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2016 р. Справа№ 910/274/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Власова Ю.Л.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 27.10.2016 року по справі №910/274/15-г (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р.

по справі №910/274/15-г (суддя Мельник Ю.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 5 622,55 доларів США.

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі-відповідач) 5 622,55 доларів США., з яких: 1 48,93 доларів США заборгованості за кредитною лінією; 2 590,78 доларів США заборгованості по процентах за користування кредитом; 2 590,78 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем за укладеним кредитним договором №SL 094г від 30.07.2003р. не виконані належним чином зобов'язання щодо своєчасної повернення наданих коштів та сплати процентів за користування ними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. у справі №910/274/15-г позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитом у сумі 1 148,93 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом у сумі 1 882,84 доларів США, пеню за несвоєчасну сплату процентів з користування кредитом у сумі 275,50 доларів США, витрати по сплаті судового збору у сумі 1 074,67 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 09.12.2015р., відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи.

26.10.2016р. представником відповідача через канцелярію суду подано заяву про застосування строків позовної давності по даній справі.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, позивач наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Вислухавши думку представника відповідача та враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги та те, що неявка позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останнього.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.07.2003р. між позивачем, як банком, та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, як позичальником, був укладений кредитний договір № SL 094г (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у сумі 15 500,00 доларів США в обмін на зобов'язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки, комісійну винагороду, в обумовлені договором строки.

Термін повернення кредиту встановлений відповідно до графіка погашення кредиту (п. 1 3 Кредитного договору).

У відповідності до п.4.1 та 4.2 Кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів до дати погашення кредиту позичальник сплачує відсотки у розмірі 1,17 % місячних, а при порушенні позичальником зобов'язань у розмірі - 2, 34 % місячних.

Відповідно до п.4.3 Кредитного договору відсотки сплачуються 25 числа кожного місяця, починаючи з дати підписання даного договору.

Згідно із п.4.5 Кредитного договору погашення кредиту, сплата відсотків та неустойки робляться у валюті кредиту.

Пунктом 4.8 Кредитного договору сторони погодили, що при непогашенні кредиту, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою та на залишок заборгованості з простроченої даної заборгованості нараховуються відсотки у розмірі 2,34 % місячних.

Договір набирає сили з моменту його підписання та діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором (п. 6.1 Кредитного договору).

Додатком №1 від 30.07.2003р. до Кредитного договору сторонами погоджено графік погашення кредиту, кінцевим строком повернення кредиту, якого є - 24.07.2006р.

Як свідчать матеріали справи та не заперечувалося в судовому засіданні представником відповідача, на виконання умов Кредитного договору позивач в строки, передбачені останнім перерахував на рахунок відповідача кредитні кошти у сумі 15 500,00 доларів США.

Проте, відповідач належним чином не виконав покладені на нього зобов'язання, а саме - в обумовлені строки, визначені Кредитним договором, не здійснив сплату банку суми кредиту та нарахованих на неї процентів у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору, що підтверджується випискою з банківського рахунку відповідача.

Внаслідок укладення Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Судова колегія проаналізувавши умови укладеного між сторонами Договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

У відповідності до ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дана норма кореспондується зі ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем відповідно до вимог ст.ст.33,34 ГПК України не надано суду належних та допустимих доказів на спростування наявності боргу за Кредитним договору перед позивачем, а саме: 1 148,93 доларів США - заборгованість за кредитною лінією; 1 882,24 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом.

Враховуючи викладене, судова колегія прийшла до висновку, що відповідач заявлених позивачем до нього вимог щодо сплати суми кредиту та процентів не спростував.

Разом з тим, відповідачем в суді апеляційної інстанції було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, посилаючись на неможливість подання відповідної заяви в суд першої інстанції, з цього приводу судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів") у суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Неможливість подання заяви про застосування строку позовної давності в суд першої інстанції, відповідач обґрунтовує тим, що його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, в зв'язку з чим оскаржуване рішення суду було прийнято за відсутністю його представника чим порушено останнього права на судовий захист.

Як свідчать матеріали справ, відповідач не приймав участь в судових засіданнях та оскаржуване рішення прийнято за відсутністю його представника.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції направлялися поштові повідомлення на адресу АДРЕСА_1. Однак, зазначені поштові повідомлення були повернуті суду першої інстанції в зв'язку з закінченням встановленого строку зберігання.

В той же час, в матеріалах справи міститься копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, яку було подано позивачем, відповідно до якої місце проживання відповідача - АДРЕСА_2 (а.с.233-234 т.1). Також, суд першої інстанції дану адресу зазначено в резолютивній частині оскаржуваного рішення.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази направлення судом першої інстанції відповідачу поштових повідомлень за зазначеною адресую.

Крім того, представник відповідача в судовому засіданні повідомив судовій колегії, що відповідач за зазначеними адресами не проживає. Також вказав, що відповідач проживає за адресою АДРЕСА_3, про що свідчить доданий до апеляційної скарги копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Враховуючи викладене та дослідивши матеріали справи, судова колегія приймає до розгляду заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності.

Згідно зі ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Додатком №1 від 30.07.2003р. до Кредитного договору сторонами погоджено графік погашення кредиту, кінцевим строком повернення кредиту, якого є - 24.07.2006р.

Таким чином, право пред'явити вимогу про погашення кредиту за укладеним між сторонами Кредитним договором у позивача виникло 25.07.2006р.

При цьому, у відповідності до положень ч.1 ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

З доданого позивачем до матеріалі справи розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем вчинялися дії щодо погашення кредиту. В той же час, останні вчиненні відповідачем дії щодо виконання умов Кредитного договору були 15.11.2007р.

Згідно із ч.2 ст.264 Цивільного кодексу України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Отже, перебіг позовної давності перевивався та почався заново з 16.11.2007р.

При цьому, як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позов лише в грудні 2015 року.

Таким чином, строк позовної давності почав свій перебіг 16.11.2007р. та на час звернення до Господарського суду міста Києва з даним позовом, а саме 16.11.2010р., трирічний строк закінчився.

У відповідності до ч. 4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки відповідач скористався своїм правом та заявив про застосування позовної давності, та враховуючи зазначені вище правові норми, судова колегія вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі в зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню; в позові слід відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст.49 ГПК України судові витрати слід покласти позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. по справі №910/274/15-г задовольнити.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року у справі №910/274/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

3.Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ідентифікаційний код 14360570) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (02160, АДРЕСА_3; код НОМЕР_1) 2 009 (дві тисячі дев'ять) грн. 71 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

4.Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

5.Матеріали справи №910/274/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Ю.Л. Власов

Л.В. Чорна