ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2016 р. Справа № 926/545/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марка Р.І.

суддів Малех І.Б.

ОСОБА_1

з участю представників:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача: не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області, м. Чернівці, № 10-08-02444 від 21.06.2016р. (вх. № 01-05/3074/16 від 29.06.16).

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.06.2016р.

у справі № 926/545/16, суддя Бутирський А.А.

за позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області, м. Чернівці

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми Нірвана ЛТД, м. Чернівці

про: стягнення 3 710,14 грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 06.06.2016р. у задоволенні позову Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми Нірвана ЛТД про стягнення 3 710,14 грн. відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Чернівецької області від 06.06.2016р. у справі № 926/545/16, позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 10-08-02444 від 21.06.2016р. (вх. № 01-05/3074/16 від 29.06.16), в якій просить рішення Господарського суду Чернівецької області у даній справі скасувати, з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та неповного зясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги повністю.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що з огляду на встановлений факт нецільового використання ТОВ виробничо-комерційною фірмою «Нірвана ЛТД» державного майна, переданого в оренду за договором № 429 від 15.08.2013 року, та враховуючи те, що товариство визнає наявність такого порушення, стягнення з останнього в дохід Державного бюджету підлягають кошти в розмірі 3 710,14 грн., які недоотримані Державою внаслідок використання відповідачем орендованого майна з метою здійснення продажу товарів підакцизної групи (орендна ставка 15 %).

Скаржник також стверджує, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку з приводу того, що в даному випадку факт нецільового використання обєкта оренди є лише підставою для дострокового розірвання договору на вимогу позивача.

Згідно автоматичного розподілу справ КП Документообіг господарських судів, 29.06.2016р. справу за № 926/545/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Желіка М.Б. та Малех І.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2016р. апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.08.2016р.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду №494 від 15.08.2016р. у звязку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії ОСОБА_3 зобовязано провести автоматизовану заміну судді-члена колегії у справі № 926/545/16.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.08.2016р. у звязку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії ОСОБА_3, у склад колегії суддів для розгляду справи № 926/545/16 введено замість судді Желіка М.Б. - суддю Костів Т.С.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 15.08.2016р., від 05.09.2016 р. та від 03.10.2016р. розгляд справи відкладався до 05.09.2016р., до 03.10.2016р. та до 17.10.2016 року з підстав викладених у даних ухвалах.

В судове засідання 17.10.2016 року прибув представник позивача, який надав пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідач участі свого уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 17.10.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вирішила, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між сторонами 15.08.2013 р. укладено договір оренди № 429 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі Договір), згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування нежитлові підвальні приміщення будівлі учбового корпусу № 2 (літ. А), загальною площею 129,7 кв.м., вартістю 524422,00 грн.

Згідно з п. 1.2 Договору визначено, що майно передається в оренду з метою розміщення їдальні, яка не здійснює продаж товарів підакцизної групи.

Орендна плата визначається на підставі ОСОБА_3 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 і становить без ПДВ за базовий (червень 2013 р.) місяць розрахунку 2622,11 грн. Орендна плата за перший місяць оренди серпень визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за липень, серпень місяці. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п.п. 3.1-3.3 Договору).

Відповідно до п. 3.5 Договору встановлено, що орендна плата перераховується до Державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні (50% до 50%) не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Згідно з п. 5.1 Договору орендар зобовязаний використовувати майно відповідно до його призначення та умов цього договору.

Договір оренди припиняється у разі закінчення строку на який його було укладено. Договір може бути достроково розірваний на вимогу орендодавця, якщо орендар користується майном не відповідно до умов договору (п.п 10.8 ,10.7 Договору).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, актом обстеження приміщення від 21.11.2013 р., підписаного завідуючим сектором контрольно-ревізійної роботи та аудиту, головним спеціалістом сектором контрольно-ревізійної роботи та аудиту і представником балансоутримувача, встановлено, що у приміщеннях, які передано відповідачеві, здійснюється продаж розливного пива.

Відповідач відмовився підписати акт обстеження.

02.12.2013 р. позивач звернувся з листом до відповідача з вимогою припинити торгівлю підакцизним товаром (пивом).

Відповідач листом від 17.01.2014 р. повідомив позивача, що торгівля пивом припинена.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.193, ч.1 ст.216 ГК України порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно вимог ст. ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України Про оренду державного та комунального майна орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Відповідно до статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Згідно з частиною 3 статті 18 Закону України Про оренду державного та комунального майна орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Оскільки приміщення, передане відповідачу в оренду, є державною власністю, розрахунок орендної плати здійснювався відповідно до ОСОБА_3 розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу, затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995 р. № 786. Додаток № 2 до цієї методики визначає, що за розміщення кафе, барів, закусочних, кафетеріїв, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи, встановлюється орендна ставка у 8 % від вартості орендованого майна (п. 17), що застосовано у Договорі, а за розміщення кафе, барів, закусочних, буфетів, кафетеріїв, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи, застосовується ставка у 15 % від вартості орендованого майна (п. 11), на чому наполягає позивач.

Пунктом 3.6 Договору розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни ОСОБА_3 розрахунку, істотної зміни стану обєкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках передбачених законодавством.

Ст. 21 Закону України Про оренду державного та комунального майна визначено, що зміна орендної плати можлива за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан обєкта, а також в інших випадках, встановлених чинним законодавством.

Оцінивши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне:

в силу ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Обов'язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність правопорушення, що включає в себе певні елементи, зокрема, збитки, протиправність поведінки особи, яка заподіяла збитки, причинний зв'язок між ними, вину.

Відсутність хоча б одного елементу складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Стаття 22 ЦК України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч.1 ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання; учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності (ч.1, ч.2 ст.218 ГК України).

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином за позовом про стягнення збитків підлягають встановленню обставини невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідачем, як підстава майнової відповідальності, наявності збитків та їх розміру, причинний зв'язок між неправомірною поведінкою відповідача та завданими збитками та вина відповідача.

Важливим елементом доказування наявності упущеної вигоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 у справі № 42/266-6/492).

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Частиною 4 статті 623 ЦК України передбачено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених приміщень.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Як правомірно встановлено місцевим господарським судом, позивач наявність збитків у вигляді упущеної вигоди не підтвердив, а також не вказав, які заходи ним вживались щодо отримання неодержаних доходів (упущеної вигоди).

Окрім того, колегія суддів зазначає, що в інформацційному листі від 20.20.2015 року № 01-06/1837/15 «Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», вбачається наступне:

з аналізу статей 224, 225 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статті 614ЦК України вбачається, що особа, яка порушила зобовязання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків є необхідною наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобовязання; наявність шкоди (збитки - це грошовий вираз шкоди); причинний звязок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина боржника.

За змістом статті 1166 ЦК України однією з підстав виникнення зобовязання є заподіяння шкоди іншій особі. На відміну від зобовязань, які виникають з правомірних актів, цей вид зобовязань виникає з неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою. Деліктне (позадоговірне) зобовязання виникає у випадку, коли заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобовязальних відносинах або шкоду заподіяно незалежно від існуючих між сторонами зобовязальних правовідносин.

Так, до правовідносин щодо відшкодування шкоди, обґрунтованої нецільовим використання майна переданого в оренду згідно договору № 429 від 15.08.2013 року, внаслідок різниці орендних ставок, положення статті 1166 ЦК України не застосовуються, оскільки вони випливають з договору (постанова ВСУ від 18.03.2015 у справі № 5017/3760/2012)

За умови існування між сторонами договірних правовідносин, виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з умов договору випливає, що підставою для дострокового розірвання Договору на вимогу позивача є нецільове використання обєкту оренди.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає відмовою в задоволені позову правомірною, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Скаржник не надав доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні місцевого господарського суду у даній справі.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.06.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення господарського суду Чернівецької області від 06.06.2016р. в справі за номером 926/545/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області, м. Чернівці, № 10-08-02444 від 21.06.2016р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 19.10.2016р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Малех І.Б.

Суддя Костів Т.С.