Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

26 жовтня 2016 року справа № 927/881/16

позивач: Фермерське господарство «Ай-Ев»,

вул. Комсомольців, 64, с. Вишнів, Ківерцівський район, Волинська область, 45271

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Назмак»

вул. Бєлова, 7, офіс 83, м. Чернігів, 14000

предмет спору: про стягнення 111831,87 грн.

Суддя Лавриненко Л.М.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № б/н від 12.10.2016, представник, був присутній в судовому засіданні 17.10.2016; в судове засідання 26.10.2016 повноважний представник позивача не зявився.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №173 від 17.10.2016, представник був присутній в судовому засіданні 17.10.2016; в судове засідання 26.10.2016 повноважний представник відповідача не зявився.

Рішення приймається після оголошеної в судовому засіданні перерви, з 17.10.2016 по 26.10.2016, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем Фермерським господарством «Ай-Ев» подано позов про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Назмак» 90531,92 грн пені; 15973,01 грн інфляційних нарахувань та 5326,94 грн 3% річних, за договором про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги №25/05 від 25.05.2015.

Відповідач, у поданому в судовому засіданні 17.10.2016 відзиві на позов №220, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що про укладання договору про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги №25/05 від 25.05.2015 відповідач дізнався зі змісту позовної заяви, підпис в зазначеному договорі вчинений невідомою відповідачу особою, при цьому проставлений підпис не співпадає зі зразком підпису керівника відповідача ОСОБА_3 у картці із зразками підписів осіб, які мають право розпоряджатися майном та рахунками відповідача. Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що на підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ №5 від 11.01.2011 втратив чинність Наказ про затвердженні інструкції про порядок видачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським обєднанням та громадянам дозвіл на право відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів, та затвердження Умов і правил провадження діяльності з відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів. Відтак, відповідач зазначає, що виготовлення штампу і встановлення його в договорі не є проблемою. Відповідач також вказує на те, що бухгалтер Товариства з обмеженою відповідальністю «Назмак» пояснює, що отримавши кошти позивача останнім помилково було зазначено призначення платежу «надання поворотної фінансової допомоги» замість «надання переплати». Відповідач наполягає, що між сторонами мало місце усна домовленість щодо співпраці з реалізації великої рогатої худоби. Реалізація співпраці з позивачем не відбулась, а відтак відповідач по мірі можливості повертав отримані кошти.

В судовому засіданні 17.10.2016 суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача виклав позовні вимоги.

Представник відповідача щодо заявлених позовних вимог заперечував та просив суд у позові відмовити.

В судовому засіданні 17.10.2016 судом було здійснено огляд оригіналів: договору про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги №25/05 від 25.05.2015; прибуткового касового ордеру № 2 від 01.02.2016, прибуткового касового ордеру №3 від 02.02.2016, прибуткового касового ордеру №4 від 03.02.2016, прибуткового касового ордеру №5 від 04.02.2016, прибуткового касового ордеру №6 від 05.02.2016, прибуткового касового ордеру №7 від 08.02.2016, прибуткового касового ордеру №8 від 09.02.2016, прибуткового касового ордеру №9 від 10.02.2016, прибуткового касового ордеру №10 від 11.02.2016 та прибуткового касового ордеру №11 від 12.02.2016, та повернуті судом представнику позивача.

В судовому засіданні 17.10.2016 суд оголосив перерву до 26.10.2016 до 11:00.

Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками позивача та відповідача від 17.10.2016, але повноважних представників в судове засідання 26.10.2016 не направили.

Судове засідання 26.10.2016 проводиться без фіксації технічними засобами.

Заяв та клопотань від сторін до суду не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1 статті 202 та ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочин може вчинятися усно або в письмовій, електронній формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

25.05.2015 між Фермерським господарством «Ай-Ев» (позикодавець, позивач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Назмак» (позичальник, відповідач по справі) укладено договір про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги №25/05.

За цим договором позикодавець зобовязується надати позичальнику безвідсоткову тимчасову поворотну фінансову допомогу в сумі 323900грн., а позичальник зобовязується повернути надану фінансову допомогу в термін визначений цим договором (п.1.1. договору).

Пунктом 1.3. договору визначено граничний термін повернення позичальником отриманої фінансової допомоги 10.06.2015.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зі змісту договору про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги №25/05 від 25.05.2015 вбачається, що за юридичною природою вказаний договір є договором позики.

Згідно ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України, кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

На виконання умов договору № 25/05 від 25.05.2015, платіжним дорученням №19 від 25.05.2015, позивачем перераховано на рахунок відповідача 323900 грн. Перерахування 323900 грн на рахунок відповідача також підтверджується звітом про дебетові та кредитні операції по рахунку 9573 ФГ «Ай-Ев» з 25.05.2015 по 31.05.2015.

У призначенні платежу в платіжному дорученні №19 від 25.05.2015 зазначено: «Надання поворотної фінансової допомоги» .

Відповідач щодо факту отримання коштів не заперечив.

Згідно ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Із наданих позивачем та відповідачем до матеріалів справи витягу зі звіту про дебетові і кредитові операції по рахунку 9573 Фермерського господарства «Ай-Ев» з 12.11.2015 по 25.11.2015 та з 01.12.2015 по 22.12.2015, копій прибуткових касових ордерів, платіжних доручень вбачається, що відповідачем кошти були повернуті в повному обсязі в розмірі 323900 грн, але з порушенням строків, а саме: 24.11.2015 було повернуто позивачу 70000 грн, згідно платіжних доручень № 229 та № 230 від 24.11.2015; 21.12.2015 60000 грн згідно платіжного доручення № 286 від 21.12.2015; 22.12.2015 100000 грн згідно платіжного доручення № 1506 від 22.12.2015; 9900 грн згідно прибуткового касового ордеру №2 від 01.02.2016; 9900 грн згідно прибуткового касового ордеру №3 від 02.02.2016; 9900грн. згідно прибуткового касового ордеру №4 від 03.02.2016; 9900 грн згідно прибуткового касового ордеру №5 від 04.02.2016; 9900 грн згідно прибуткового касового ордеру №6 від 05.02.2016; 9900 грн згідно прибуткового касового ордеру №7 від 08.02.2016; 9900 грн згідно прибуткового касового ордеру №8 від 09.02.2016; 9900 грн згідно прибуткового касового ордеру №9 від 10.02.2016; 9900 грн згідно прибуткового касового ордеру №10 від 11.02.2016; 4800 грн згідно прибуткового касового ордеру №11 від 12.02.2016.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов № 220 від 17.10.2016 не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне:

Як встановлено ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, відповідно до ст. 239 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

В судовому засіданні 17.10.2016 судом було здійснено огляд оригіналів: договору про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги №25/05 від 25.05.2015; прибуткового касового ордеру № 2 від 01.02.2016, прибуткового касового ордеру №3 від 02.02.2016, прибуткового касового ордеру №4 від 03.02.2016, прибуткового касового ордеру №5 від 04.02.2016, прибуткового касового ордеру №6 від 05.02.2016, прибуткового касового ордеру №7 від 08.02.2016, прибуткового касового ордеру №8 від 09.02.2016, прибуткового касового ордеру №9 від 10.02.2016, прибуткового касового ордеру №10 від 11.02.2016 та прибуткового касового ордеру №11 від 12.02.2016, та повернуті судом представнику позивача.

Як встановлено судом, у вищезгаданих прибуткових касових ордерах міститься відмітка відповідача про призначення платежу, а саме: «повернення зворотної фінансової допомоги зг. договору № 25/05 від 25.05.2015». Аналогічне призначення платежу зазначено відповідачем в платіжних дорученнях №229 від 24.11.2015, №230 від 24.11.2015, № 286 від 21.12.2015 та № 1506 від 22.12.2015.

Зазначене свідчить про схвалення відповідачем дій особи, яка уклала спірний договір від імені відповідача, що в силу приписів ст. 241 Цивільного кодексу України не дає підстав для визнання цього договору недійсним із заявлених відповідачем підстав.

Твердження відповідача по те, що це є помилково перераховані позивачем кошти є безпідставним і судом до уваги не приймаються, оскільки відповідно до п. 6 Указу Президента України «Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України» від 16.03.1995 № 227/95, підприємства незалежно від форм власності мають повертати у пятиденний строк платникам помилково зараховані на їх рахунки кошти. При виявленні фактів такого порушення з керівника підприємства і головного бухгалтера стягується до Державного бюджету України штраф у розмірі двох неоподатковуваних мінімумів заробітної плати.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що він повідомив позивача про те, що кошти в сумі 323900 грн перераховані йому помилково, і він вжив всіх заходів щодо їх повернення в установлений чинним законодавством термін.

Позивач просить стягнути з відповідача 90531,92 грн пені за період з 10.06.2015 по 12.02.2016, посилаючись на ч.1, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, якою визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобовязань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.08

Згідно зі ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яка сплачується у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобовязання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі чи законі.

Відповідно до ч.6 ст.231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 261 Цивільного кодексу України визначено, що позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до розділу 3 договору про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги №25/05 від 25.05.2015, в разі несвоєчасного повернення позичальником отриманої фінансової допомоги, останній повинен сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та відшкодувати завдані несвоєчасним поверненням збитки.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд доходить висновку, що позивачем при розрахунку суми пені не враховано положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, якою визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором). Аналогічна позиція викладена в п. 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Оскільки останнім днем сплати за договором про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги №25/05 від 25.05.2015 визначено 10.06.2015, то відповідно прострочка оплати виникла з 11.06.2015. Отже, пеня підлягає нарахуванню за період з 11.06.2015 по 10.12.2015 і її розмір становить 82841,43 грн.

У відповідності до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Від відповідача не надходило заяв про застосування строку позовної давності, а тому вимоги позивача щодо стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 82841 грн 43 коп.

Позивач, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 5326,94 грн за період прострочки з 10.06.2015 по 12.02.2016 та 15973,01 грн інфляційних втрат за період з червня 2015 по січень 2016.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимоги позивача щодо стягнення інфляційних нарахувань підлягають частковому задоволенню в розмірі 7638,01 грн. за період прострочки з червня 2015 по січень 2016, оскільки позивачем при розрахунку інфляційних втрат за прострочку оплати не було враховано, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна позиція викладена в п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17.12.2013 № 14, листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р., п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права».

Як вбачається з доданого позивачем до позовної заяви розрахунку інфляційних нарахувань, позивачем було здійснено вибіркове нарахування інфляційних втрат за місяці (зокрема: червень, вересень, листопад, грудень 2015 та січень 2016), в яких рівень інфляції перевищує 100%, та виключено місяці, в яких була дефляція (рівень інфляції складав менше 100 %, зокрема: липень, серпень, жовтень 2015), що суперечить вимогам ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки вказаною нормою передбачено нарахування інфляційних втрат за весь період прострочки, а не вибірково, де рівень інфляції перевищує 100%.

Матеріалами справи підтверджується прострочка виконання відповідачем взятих на себе зобовязань щодо повернення суми отриманої позики, але приймаючи до уваги, що позивачем при розрахунку 3% річних не було враховано, що в 2016 366 днів, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в розмірі 5326,29 грн.

Враховуючи, що відповідач в порушення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, взяті на себе зобовязання не виконав, безвідсоткову тимчасову поворотну фінансову допомогу своєчасно не повернув, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтовані і підлягають задоволенню в частині стягнення 7638,01 грн. інфляційних втрат; 82841,43 грн. пені; 5326,29 грн. 3% річних з простроченої суми. У решті позову відмовити.

Оскільки спір виник у звязку з неправомірними діями відповідача, то відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір від 08.07.2011 №3674-VI, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1437,09 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 11, 202, 205, 207, 239, 241, 258, 261, 267, 526, 546, 549, 612, 625, 626, 629, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, ст. 173, 174, 175, 193, 230, 231 Господарського кодексу України, ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. 4 Закону України „Про судовий збір, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Назмак» вул. Бєлова, 7, офіс 83, м. Чернігів, 14000 (відомості про банківські реквізити відсутні, ) на користь Фермерського господарства «Ай-Ев», вул. Комсомольців, 64, с. Вишнів, Ківерцівський район, Волинська область, 45271 (відомості про банківські реквізити відсутні, ) 7638,01 грн. інфляційних втрат; 82841,43 грн. пені; 5326,29 грн. 3% річних з простроченої суми та 1437,09 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. У решті позову відмовити.

Повне рішення підписано 27.10.2016.

Суддя Л.М.Лавриненко