РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2016Справа №910/32314/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український

експертний центр»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний центр «Еталон»

про стягнення 67 565,26 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Семенюк О.С. - по дов. № 408 від 01.03.2016

від відповідача Карпухін Я.В. - по дов. № б/н від 18.01.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний центр «Еталон» про стягнення 67 565,26 грн., з яких: 38 612,98 грн. боргу за спожиті житлово-комунальні послуги, 11 949,99 грн. пені, 16 090,13 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 912,16 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачу на праві приватної власності належить квартира № 51-52 площею 210,60 кв. м. у будинку № 6-В по просп. Червонозоряний в м. Києві, обслуговуючою організацією якого є позивач. Відповідачем у період з 01.10.2012 по 01.10.2015 було спожито житлово-комунальні послуги, проте сплачено їх вартість не було.

Рішенням Господарського суду міста Києва № 910/32314/15 від 16.03.2016 позов задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний центр «Еталон» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» заборгованість за спожиті комунальні послуги у розмірі 38 612,98 грн., пеню у розмірі 11 949,99 грн., інфляційні у розмірі 15 395,10 грн., 3% річних у розмірі 907,58 грн. та судовий збір у розмірі 1 205,39 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду № 910/32314/15 від 07.06.2016 рішення Господарського суду міста Києва № 910/32314/15 від 16.03.2016 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України № 910/32314/15 від 02.08.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 у справі № 910/32314/15 скасовано та справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/32314/15 були отримані Господарським судом міста Києва 16.08.2016.

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 16.08.2016 за № 04-23/1685 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, призначено проведення повторного автоматичного розподілу даної справи.

Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 16.08.2016 визначено суддю Сівакову В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/32314/15 від 18.08.2016 справу призначено до розгляду на 29.08.2016.

Позивачем 26.08.2016 до відділу діловодства суду подано письмові пояснення.

Відповідачем 29.08.2016 до відділу діловодства суду подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю направити повноважного представника, яки має примати участь в іншому судовому процесі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/32314/15 від 29.08.2016, у зв'язку з не з'явленням в судове засідання представника відповідача та не виконанням відповідачем вимог ухвали від 18.08.2016, розгляд справи був відкладений на 27.09.2016.

Відповідач у поданих 26.09.2016 до відділу діловодства суду поясненнях просить в позові відмовити повністю.

Відповідачем 26.09.2016 до відділу діловодства суду подано заяву про застосування строку позовної давності.

Позивач в судовому засіданні 27.09.2016 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 27.09.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 27.09.2016 на підставі ст. 77 господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 06.10.2016.

В судовому засіданні 06.10.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Товариству з обмеженою відповідальністю «Логістичний центр «Еталон» на праві приватної власності належить квартира № 51-52 у будинку № 6-В по просп. Червонозоряний в м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про право власності № 155302 від 28.09.2010 виданим Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зареєстрованим 20.12.2010 у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

01.05.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Логістичний центр «Еталон» та Житловим управлінням «Південне» ДП «ЕКОС» АТ ХК «Київміськбуд» було укладено договір про надання послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій № 51-52, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій у житловому будинку № 6-В по пр. Червонозоряний, квартири № 51-52 у м. Києві, а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» відповідно до рішення правління забудовника ПАТ «ХК «Київміськбуд» № 29 від 15.08.2012 є обслуговуючою організацією житлового будинку № 6-В по просп. Червонозоряний в м. Києві, який був переданий за актом приймання - передачі житлового комплексу від 01.10.2012.

01.10.2012 між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» було укладено договір купівлі - продажу природного газу № 12/1047-ТЕ-41, відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, який використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями.

01.11.2012 між Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» було укладено договір на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі № 10842/4-1-06.

Додатковою угодою від 01.11.2012 Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» прийняло на себе усі права та зобов'язання, що визначені договором про постачання електричної енергії № 71012 від 10.12.1991, укладеним між Житловим управлінням «Південне» Дочірнього підприємства по експлуатації та ремонту житлового фонду об'єктів соціально-побутового призначення «ЕКОС» ПАТ ХК «Київміськбуд» з Публічним акціонерним товариством «Київенерго».

Спір виник внаслідок того, що відповідач споживає комунальні послуги, які надає виконавець комунальних послуг, у зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 38 612,98 грн., а також за неналежне виконання зобов'язань нараховані пеня в розмірі 11 949,99 грн., інфляційні втрати в розмірі 16 090,13 грн. та 3% річних в сумі 912,16 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 513 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

11.10.2012 між ДП «ЕКОС» ПАТ ХК «Київміськбуд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» було укладено договір про заміну кредитора № 11/10/1, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор (позивач) приймає на себе право вимоги виконання зобов'язань боржників, а саме одержання від боржників, перелічених у додатку № 1 та додатку № 2, заборгованості по комунальним послугам та заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд, прибудинкової території.

Згідно з п. 3 договору № 11/10/1 первісний кредитор уступає новому кредитору право вимоги на загальну суму, визначену сторонами у додатку № 1 та додатку № 2.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається зі списку боржників станом на 01.10.2012 ДП «ЕКОС» ПАТ ХК «Київміськбуд» (ЖУ «Південне»), заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний центр «Еталон» становить 14 671,30 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Необхідність наявності згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні за договором № 51-52 від 01.05.2012 не передбачена.

Позивач листом від 13.08.2015 повідомив відповідача про відступлення права вимоги, що підтверджується поштовою квитанцією № 8199 та описом вкладення у цінний лист від 18.08.2015.

Судом встановлено, що за зазначеним вище договором про відступлення усі права, які належали попередньому кредитору перейшли до нового кредитора - позивача у день підписання сторонами цього договору.

Таким чином, борг який виник внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором № 51-52 від 01.05.2012 відповідач має сплатити новому кредитору - позивачу.

Отже не приймаються судом до уваги твердження відповідача про відсутність у позивача права вимоги про стягнення боргу за комунальні послуги в розмірі 14 671,30 грн.

Судом до уваги заява відповідача про застосування строків позовної давності в частині вимог про стягнення 14 671,30 грн. боргу не приймається до уваги з огляду на наступне

Відповідач вказує, що оскільки договір про відступлення права вимоги укладений 11.10.2012 тому строк для звернення з позовом про стягнення 14 671,30 грн. сплинув 11.10.2015 (позов поданий позивачем 08.12.2015).

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вказаним позовом 23.12.2015 (згідно з вхідним штампом відділу діловодства суду) та ним заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.10.2012 по 01.10.2015.

Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (ч. 3 статті 264 Цивільного кодексу України)

При цьому, у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу (п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Матеріали справи свідчать, що відповідачем було здійснено такі оплати за спожиті комунальні послуги: 25.03.2013 в сумі 676,03 грн. за травень 2012 року; 05.04.2013 в сумі 1 352,06 грн. за червень, липень 2012 року; 16.05.2013 в сумі 1 352,06 грн. за серпень, вересень 2012 року; 06.06.2013 в сумі 1 352,06 грн. за жовтень, листопад 2012 року; 01.07.2013 в сумі 1 352,06 грн. за грудень 2012 року, січень 2013 року; 15.07.2013 в сумі 1 352,06 грн. за лютий, березень 2013 року; 15.08.2013 в сумі 1 352,06 грн. за квітень, травень 2013 року; 16.09.2013 в сумі 1 352,06 грн. за червень, липень 2013 року; 01.11.2013 в сумі 1 352,06 грн. за серпень, вересень 2013 року.

Отже, своїми діями по здійсненню часткової оплати за надані комунальні послуги, відповідач підтвердив факт існування заборгованості, що свідчить про переривання строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до статей 12, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом;

виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач комунальних послуг зобов'язаний укласти договір та оплачувати спожиті комунальні послуги.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтями 18 та 20 постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення» плата за надані послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк, і вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Незважаючи на факт відсутності між позивачем та відповідачем договірних відносин щодо надання житлово-комунальних послуг, суд зазначає, що враховуючи норми ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуги, якими він фактично користується у повному обсязі.

Позивач утримує житловий будинок на балансі, здійснює його експлуатацію та надає власникам приміщень житлово-комунальні послуги, в тому числі відповідачу, незалежно від укладення з останнім договору.

Відповідачем належних доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, які б підтверджували неотримання ним житлово-комунальних послуг у період з жовтня 2012 року по жовтень 2015 року не подано. Також не подано доказів щодо виявлення відповідачем небажання отримувати комунальні послуги або доказів наявності листування з приводу обсягу та якості наданих послуг.

Більше того, в матеріалах справи наявні докази здійснення відповідачем у 2015 році оплати позивачу комунальних послуг наданих у лютому 2015 року, березні 2015 року, квітні 2015 року, травні 2015 року, червні 2015 року, серпні 2015 року, вересні 2015 року, жовтні 2015 року, листопаді 2015 року.

Отже відповідач користувався житлово-комунальними послугами, які надаються позивачем, а тому зобов'язаний відшкодувати вартість отриманих у вказаний період послуг в розмірі 23 941,68 грн.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 38 612,98 грн. боргу обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач у визначені строки оплату за спожиті послуги не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження своєї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 % загальної суми боргу.

Постановою Кабінету Міністрів України в№ 630 від 21.07.2005 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» встановлено, що за несвоєчасну оплату послуг споживач сплачує пеню в установлених законом та договором розмірах (пункт 23).

Нормою частини 1 статті 1 Закон України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» встановлено законну неустойку за порушення грошового зобов'язання у сфері відносин з надання житлово-комунальних послуг. Кредитор має право на стягнення цієї законної неустойки у тому числі й за відсутності у договорі умови про неустойку.

Оскільки згідно з п. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг віднесено і комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), то у випадку несплати їх вартості до особи підлягає застосуванню визначена Законом пеня у розмірі 1% від суми простроченого платежу.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 11 949,99 грн. пені розрахованої у період з 01.04.2015 по 30.09.2015 з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ (що є меншою ніж розрахунок пені, якщо його здійснювати з урахуванням 1% за кожний день прострочення), оскільки відповідно до вимог статті 83 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості виходити самостійно за межі заявлених позовних вимог.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті платежів позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 16 090,13 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 912,16 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

За результатами здійснення судом власного перерахунку збитки від зміни індексу інфляції становлять 15 395,10 грн. та 3% річних складають 884,21 грн.

В іншій частині нарахованих збитків від зміни індексу інфляції позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки

Відповідно до ч.ч. 3, 4 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивачем при здійснені розрахунку збитків від зміни індексу інфляції не враховано що у період нарахування мало місце дефляція.

В іншій частині нарахованих 3% річних позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Позивачем при здійснені розрахунку 3% річних не враховано, що у період нарахування строк оплати за деякими платежами припадав на вихідний або святковий день.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру позовних вимог.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний центр «Еталон» (04050, м. Київ, вул. М.Кравченка, 17, кв. 73, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (04060, м. Київ, вул. М.Берлінського, 15, ) 38 612 (тридцять вісім тисяч шістсот дванадцять) грн. 98 коп. боргу за комунальні послуги, 11 949 (одинадцять тисяч дев'ятсот сорок дев'ять) грн. 99 коп. пені, 15 395 (п'ятнадцять тисяч триста дев'яносто п'ять) грн. 10 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 884 (вісімсот вісімдесят чотири) грн. 21 коп. - 3% річних, 1 204 (одну тисячу двісті чотири) грн. 97 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 13.10.2016.

Суддя В.В.Сівакова