КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2016 р. Справа№ 910/7383/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Корнійчук О.О., довіреність № б/н від 21.12.2015;

від відповідача - Денисенко А.В., довіреність № 25/04/16-1 від 25.04.2016,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Локо Діджітал" на рішення господарського суду міста Києва від 01.07.2016р. у справі №910/7383/16 (суддя Підченко Ю.О.) за позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" до товариства з обмеженою відповідальністю "Локо Діджітал" про стягнення 69 803, 06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Локо Діджітал" про стягнення заборгованості в сумі 57 533, 47 грн.; пені в сумі 9 837, 37 грн.; інфляційних втрат в сумі 1 675, 41 грн.; трьох процентів річних в сумі 756, 81 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.07.2016р. у справі №910/7383/16 позов задоволено повністю: вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 57 533, 47 грн.; пеню в сумі 9 837, 37 грн.; інфляційні втрати в сумі 1 675, 41 грн.; три проценти річних в сумі 756, 81 грн.

При ухваленні рішення суд виходив з того, що відповідач не виконав своє грошове зобов'язання з оплати вартості наданих послуг за договором.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 01.07.2016р у справі №910/7383/16 змінити в частині присудженої до стягнення суми пені.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на неправильність розрахунку пені, а саме на нарахування вказаної санкції без обмеження шестимісячним строком.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 24.10.2016 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно пункту 6 статті 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" від 23.02.2012 року № 4442-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця" реорганізовано шляхом злиття у публічне акціонерне товариство "Українська залізниця".

Відповідно до пункту 1 наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 30.11.2015 року № 512-Ц/од визначено, що 30.11.2015 року є датою закінчення господарської діяльності Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниці) та підприємств і установ залізничного транспорту, які реорганізуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200, одним з яких є ДТГО "Південно-Західна залізниця".

З 01.12.2015 року розпочало господарську діяльність публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", яке відповідно до п. 2 Статуту ПАТ "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735 є правонаступником усіх прав та обов'язків ДТГО "Південно-Західна залізниця".

Наказом правління публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 26.02.2016 року № 145 затверджено Положення про регіональну філію "Південно-Західна залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Між Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-Західна залізниця" (підприємство) в особі Київської дистанції сигналізації та зв'язку та товариством з обмеженою відповідальністю "ЛОКО ДІДЖИТАЛ" (споживач) 01.11.2012 року було укладено договір про надання місця в кабельній каналізації електрозв'язку № 3264/ПЗ/ШЧ1-12869/НЮ (ЗПТ), відповідно до п. 1.1 якого, підприємство надає в користування споживачу місце в каналі кабельної каналізації електрозв'язку (а саме місце в захисній поліетиленовій трубці - далі - ЗПТ) для прокладення волоконно-оптичного кабелю згідно з технічними даними (додаток № 1) відповідно до ТУ, проектних рішень та узгодженої схеми організації зв'язку, а споживач сплачує підприємству вартість такого користування.

Пунктом 2.1.1 договору встановлено обов'язки підприємства, зокрема, надати в користування споживачу місце в ЗПТ згідно з умовами договору (додаток № 1).

Підпунктами 2.2.1., 2.2.2. пункту 2 договору встановлено обов'язки споживача, зокрема, своєчасно вносити оплату згідно з умовами договору (додаток № 2); сплачувати щомісячно вартість послуг користування місцем в ЗПТ, наведених в додатку № 2.

Відповідно до додатку № 2 до договору сторони узгодили розрахунок вартості послуги використання місця в ЗПТ та визначили плату за вказане використання в сумі 5 008, 64 грн., у т.ч. ПДВ 20% 834, 77 грн.

Пунктом 3.2. договору сторони також узгодили, що вартість послуги з використання місця в ЗПТ, що сплачується щомісяця, складає 5 008, 64 грн., у т.ч. ПДВ 20% 834, 77 грн.

За умовами п. 3.3. договору, плата за використання місця з ЗПТ вноситься споживачем щомісячно, не пізніше 30 числа поточного місяця на підставі рахунку підприємства, відповідно п. 3.2. договору та додатку № 2.

У п. 3.4. договору визначено, що розмір плати за використання місця в ЗПТ встановлюється на підставі розрахунку вартості послуг (додаток № 2).

Позивачем, на виконання умов договору, було виставлено відповідачу рахунки на сплату вартості користування місцем в кабельній каналізації (ЗПТ) № 20 від 02.03.2015 року, № 20 від 01.04.2015 року, № 20 від 05.05.2015 року, № 20 від 02.06.2015 року, № 20 від 01.07.2015 року, № 20 від 03.08.2015 року, № 20 від 01.09.2015 року, № 20 від 01.10.2015 року, № 20 від 01.11.2015 року, № 20 від 01.12.2015 року, № 20 від 01.01.2016 року, № 20 від 01.02.2016 року.

Відповідачем зобов'язання за договором виконувались неналежним чином, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за період з березня 2015 року по лютий 2016 року в сумі 57 533,47 грн., з вимогою про стягнення якої позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Судом першої інстанції вказану вимогу задоволено.

Колегія суддів погоджується із задоволенням позову у зазначеній частині, з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений між сторонами договір про надання місця в кабельній каналізації електрозв'язку № 3264/ПЗ/ШЧ1-12869/НЮ (ЗПТ) від 01.11.2012 року за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Приписами статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п. 3.3 договору, плата за використання місця з ЗПТ вноситься споживачем щомісячно, не пізніше 30 числа поточного місяця на підставі рахунку підприємства, відповідно п. 3.2. договору та додатку № 2.

Отже, вказаним пунктом чітко передбачено строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати послуг - не пізніше 30 числа поточного місяця на підставі рахунку підприємства.

Відповідачем зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг виконувались неналежним чином, у зв'язку з чим утворився борг в сумі 57 533,47 грн.

Враховуючи вищевикладене, на момент звернення позивача з даним позовом до суду строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг настав.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Факт наявності заявленого до стягнення боргу в сумі 57 533,47 грн. підтверджується матеріалами справи, та не заперечується відповідачем.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 57 533,47 грн.

Також, окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 9 837, 37 грн., 3% річних в розмірі 756, 81 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 675, 41 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч. 3 вказаної норми пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що при порушенні строків оплати, передбачених договором, споживач сплачує пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, від вартості несплачених послуг, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожний день прострочення.

Оскільки, судом встановлено неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг, позивачем правомірно нараховано відповідно до умов договору (п. 4.2 договору) та вимог законодавства (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України) пеню у розмірі 9 837, 37 грн., яку судом першої інстанції задоволено у повному обсязі.

Доводи апелянта про те, що позивачем, всупереч вимог частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України та п. 4.2 договору нараховано пеню не за шість місяців від дня виникнення боргу, а за чотирнадцять, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

З розрахунку позивача (а.с.12-13) вбачається, що пеня ним була нарахована протягом шести місяців з дня виникнення прострочення по кожному платежу, який мав бути оплачений позивачем за кожен місяць спірного періоду.

Враховуючи несплату відповідачем щомісяця заборгованості, суми неоплачених платежів за попередні місяці спірного періоду переходили в наступні місяці.

При цьому, нарахування пені за прострочення оплати коштів по кожному окремому платежу, здійснювалось позивачем в межах шести місяців з дня виникнення прострочення виконання зобов'язання, що також вбачається розрахунку, в якому, зокрема, зазначено про неврахування певних місяців прострочення після спливу шестимісячного строку.

З огляду на викладене, доводи апелянта не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, а тому підлягають відхиленню.

Крім цього, колегія суддів погоджується із задоволенням місцевим господарським судом вимог позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних в розмірі 756, 81 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1 675, 41 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних у розмірі 756, 81 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 675, 41 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Таким чином, підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Локо Діджітал" залишити без задоволення, а рішення господарського міста Києва від 01.07.2016р. у справі №910/7383/16 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №910/7383/16 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко