КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2016 р. Справа№ 910/11709/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 18.10.2016 року

розглянувши апеляційну скаргу Науково-технологічного алмазного концерну (Алкон) Національної академії наук України на рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2016 року

у справі № 910/11709/16 (суддя: Пукшин Л.Г.)

за позовом Науково-технологічного алмазного концерну (Алкон) Національної академії наук України

до товариства з обмеженою відповідальністю «ШАНСІК»

про визнання договору та додаткової угоди недійсними

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.08.2016 року у справі № 910/11709/16 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить винести постанову, якою скасувати рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2016 року у справі № 910/11709/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Крім того, скаржник просив відновити строк на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2016 року відновлено скаржнику строк на подання апеляційної скарги, скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судових засідання суду апеляційної інстанції 18.10.2016 року представник позивача надав суду свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив апеляційний господарський суд скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.10.2016 року, також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 17 березня 2014 року між Науково - технологічним алмазним концерном (АЛКОН) Національної академії наук України (надалі - позичальник/позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Шансік» (надалі - кредитор/відповідач) укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги №2-ФД (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору кредитор зобов'язується надати позичальнику безвідсоткову поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов'язується повернути поворотну фінансову допомогу у порядку і строки, визначені цим договором.

Згідно з п. 2.1 договору поворотна фінансова допомога надається кредитором позичальнику в розмірі 518 000 грн. 00 коп. з метою забезпечення позичальника коштами для здійснення повернення пансіонатом «АЛМАЗ» філією НТАК (АЛКОН) НАН України передоплати за путівки та поворотної фінансової допомоги.

У п.3.1 договору зазначено, що позичальник зобов'язується повернути суму поворотної фінансової допомоги, отриманої в рамках умов цього договору, в строк до 16.03.2018 року.

Відповідно до п.8.1 даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по даному договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що додатковою угодою №1 від 17.04.2014 року до договору про надання поворотної фінансової допомоги №2-ФД від 17.03.2014 року сторони виклали п.3.1 договору в новій редакції, а саме: «позичальник зобов'язується повернути суму поворотної фінансової допомоги, отриманої в рамках умов цього договору, в строк до 31.12.2014 року».

За доводами позивача, оскільки НТАК (АЛКОН) НАН України як об'єднання державних підприємств та установ є об'єктом управління державної власності, відтак при укладенні спірного договору та додаткової угоди до нього, який за своєю правовою природою є договором позики, було необхідно отримати погодження з Національною академією наук України. А тому, на думку позивача, сторонами при підписанні спірної угоди не було дотримано вимог ст. 67 ГК України та Порядку погодження залучення держаними підприємствами коштів у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 р. № 809. Також, позивач зазначає, що підпис директора ТОВ «Шансік» на договорі та додатковій угоді різний, що видно з співставлення підписів наочно, а відтак стверджувати що угода підписана уповноваженою особою з боку відповідача не можливим. За таких обставин спірний договір та додаткова угода до нього підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 та ч.1 сит. 215 ЦК України.

Однак, з такими твердженнями скаржника судова колегія апеляційного господарського суду погодитися не може та зазначає, що вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу України, зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Укладений між сторонами договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України) і згідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання Сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Згідно з ч.3 ст.92 вказаного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст. 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, рішенням господарського суду м. Києва від 18.05.2016 р. у справі № 910/30990/15 позов ТОВ «Шансік» до Науково-технологічного алмазного концерну (АЛКОН) Національної академії наук України про стягнення заборгованості у розмірі 840 643 грн. 51 коп. задоволено. Стягнуту з Науково - технологічного алмазного концерну (АЛКОН) Національної академії наук України на користь ТОВ «Шансік» заборгованість у розмірі 502 500 грн., 3% річних у розмірі 7455,55 грн., інфляційні у розмірі 204 553,58 грн., пеню у розмірі 126 134,38 грн.

Господарський суд міста Києва, при прийнятті вказаного рішення від 18.05.2016 р. у справі № 910/30990/15 про задоволення позову про стягнення заборгованості по спірному договору встановлено, що на виконання умов договору про надання поворотної фінансової допомоги №2-ФД від 17.03.2014 року позивачем видано Науково - технологічному алмазному концерну (АЛКОН) Національної академії наук України грошові кошти у загальному розмірі 518 000 грн. 00 коп., а відповідачем в свою чергу було повернуто 15 500 грн. 00 коп.

Судом у справі № 910/30990/15 встановлено, що договір про надання поворотної фінансової допомоги не є договором позики, оскільки є безпроцентним на відміну від договору позики. Крім того, суд вказав, що заявлені до стягнення позивачем 3% річних та інфляційні на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України не є процентами або інших видом компенсації у вигляді плати за користування грошовими коштами за договором, а є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, які слід відрізняти від передбачених статтею 536 ЦК України процентів, що є платою за користування чужими коштами.

Щодо тверджень, що спірний договір від імені Науково - технологічного алмазного концерну (АЛКОН) Національної академії наук України був підписаний ОСОБА_2, який не мав достатнього обсягу повноважень на підписання вказаного договору без погодження з президією НАН України, місцевим господарським судом у справі № 910/30990/15 встановлено, що заступник генерального директора - директор пансіонату «АЛМАЗ» філії НТАК (АЛКОН) НАН України при укладенні спірного договору мав повноваження на укладання договору про надання поворотної фінансової допомоги №2-ФД від 17.03.2014 року, що визначені Статутом відповідача, в межах наданих йому функцій без згоди власника.

У п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як зазначив місцевий господарський суд у справі № 910/30990/15, на виконання умов договору про надання поворотної фінансової допомоги №2-ФД від 17.03.2014 року позивачем видано відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 518 000 грн., а відповідачем в свою чергу було повернуто 15 500 грн., що підтверджується випискою по рахунку позивача за 2014 рік, у зв'язку з чим суд дійшов до висновку, що сторони своїми конклюдентними діями підтвердили дійсність укладеного між сторонами договору, що виключає можливість визнання даного договору недійсним з мотивів вчинення його представником товариства з перевищенням повноважень.

Отже, крім встановленої судом наявності у заступника генерального директора - директора пансіонату «АЛМАЗ» філії НТАК (АЛКОН) НАН України ОСОБА_2 повноважень на укладення договору про надання поворотної фінансової допомоги №2-ФД від 17.03.2014 року від імені відповідача, місцевий господарський суд у справі № 910/30990/15 встановив, що відповідачем були вчинені дії з виконання спірного договору (часткове повернення грошових коштів), що свідчить про схвалення правочину особою, на користь якої його було укладено.

З матеріалів справи вбачається, що рішення господарського суду м. Києва від 18.05.2016 р. у справі № 910/30990/15 залишено в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2016 року. Колегія суддів апеляційного господарського суду погодилась з висновком суду першої інстанції, зокрема, щодо того, що договір про надання поворотної фінансової допомоги не є договором позики, оскільки є безпроцентним на відміну від договору позики.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір (п. 26. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18).

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що судове рішення від 18.05.2016 у справі № 910/30990/15 у спорі, що виник між тими ж сторонами та встановлені в ньому обставини і факти мають преюдиційне значення у даній справі № 910/11709/16 та не потребують повторного доказування.

Доводи скаржника щодо відмінності підпису директора відповідача на спірному договорі та додаткової угоди до нього, що тягне за собою наслідки ст. 215 ЦК України спростовуються доказами наявними в матеріалах справи, зокрема нотаріально завіреною письмовою заявою самого директора.

Судова колегія вважає, що позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було доведено існування обставин на які він посилався в обґрунтування позовних вимог, а тому місцевим господарським судом правомірно було відмовлено у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2016 року прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Науково-технологічного алмазного концерну (Алкон) Національної академії наук України слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, господарський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Науково-технологічного алмазного концерну (Алкон) Національної академії наук України на рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2016 року у справі № 910/11709/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 17.08.2016 року у справі № 910/11709/16 залишити без змін.

3. Справу № 910/11709/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко