КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2016 р. Справа№ 910/32721/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Мартюк А.І.

Ткаченка Б.О.

при секретарі Даниленко Т.О.

представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача -1 не з'явився

від відповідача -2 Запорожець А.Б. (по довіреності б/н від 26.05.2016р)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 р.

у справі № 910/32721/15 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент"

до 1.Державної казначейської служби України.

2.Запорізької митниці Державної фіскальної служби України

про стягнення 19 207, 37 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 19 207,37 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням та діями Запорізької митниці Державної митної служби.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.16 р. за власною ініціативою суду до участі у справі залучено другого відповідача - Запорізьку митницю Державної фіскальної служби України, оскільки за доводами позивача, саме неправомірними діями Запорізької митниці ДФС позивачу було завдано майнової шкоди у формі додаткових витрат на сплату митних платежів у надмірному розмірі.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.05.2016 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" звернулось із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скарга мотивована тим, що прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції неповно з'ясовано всі обставини справи, а висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2016 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Мартюк А.І., Ткаченко Б.О.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 10.10.2016.

03.10.2016 відповідач 2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що позивачем не доведено наявність підстав для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді відшкодування збитків, не доведено наявність складу цивільного правопорушення, правовідносини сторін між позивачем та митницею виникли з бюджетного та митного законодавства, тому не можуть регулюватися нормами Цивільного кодексу України.

Позивач та відповідач 1 явку представників у судове засідання не забезпечили, не повідомивши про причини, хоча були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення ухвали суду.

З метою не порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представників позивача та відповідача 1.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 101 ГПК України в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника відповідача 2, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

08.01.2013 позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" до митного оформлення за вантажною митною декларацією (далі - ВМД) № 112050000/2013/000174 заявлений товар BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія № та DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія №201211101 за кодом згідно УКТЗЕД 0 (графа 33 ВМД) ставка мита 0%.

За результатами розгляду вказаної ВМД відповідачем 2 - Запорізькою митницею ДФС України було прийняте Рішення про визначення коду товару №КТ-103-2013 від 23.01.2013 р., яким товар класифікований наступним чином:

- товар BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія № за кодом ставка мита 0%;

- товар DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія №201211101 за кодом ставка мита 2%.

02.07.2013 позивач звернувся до Міністерства доходів і зборів України зі скаргою на рішення про визначення коду товару № КТ-103-2013 від 23.01.2013 за результатами розгляду якої Департаментом митної справи Міндоходів України рішенням №7676/6/99-99-24-02-02-16 від 26.07.2013 встановлено, що оскаржуване рішення № КТ-103-2013 від 23.01.2013 р. підлягає відкликанню та перегляду.

06.08.2013 відповідачем 2, на виконання рішення Департаменту митної справи Міндоходів України №7676/6/99-99-24-02-02-16 від 26.07.2013, було прийнято рішення про визначення коду товару № КТ-130-2013, яким імпортований позивачем товар BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія № та DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія №201211101 віднесено до коду УКТЗЕД .

Не погодившись із прийнятим рішенням від 06.08.13 р. позивач звернувся до адміністративного суду з позовом до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 у справі № П/808/276/14, яка набрала законної сили, скасовано постанову суду першої інстанції від 14.04.14 р. про відмову в задоволенні позову та позов ТОВ "Технохімреагент" задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці Міндоходів про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013.

Зазначеною постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду встановлена необґрунтованість та протиправність рішення Запорізької митниці Міндоходів про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013, яке вказаною постановою скасоване. Так судом було встановлено, що визначаючи правильність класифікації декларантом товару за кодом УКТЗЕД, Митниця повинна була дотримуватися Основних правил інтерпретації УКТЗЕД, виходити з назв товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп, при цьому суб'єктом владних повноважень не доведено ту обставину, що товари, заявлені декларантом до митного контролю, слід відносити саме до товарної позиції 34029010.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Отже, у даній справі не потребують доказуванню обставини необґрунтованості та протиправності рішення відповідача 2 про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013.

В подальшому, з метою митного оформлення імпортованого товару DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія № за інвойсом CW20131112, позивачем 16.01.2014 було подано відповідачу 2 ВМД № 112050000/2014/00492, за кодом УКТЗЕД , ставка мита 6,5%.

Як вбачається зі змісту картки № 1125000/2014/00052 відмови в прийняття даної митної декларації, у митному оформленні товарів було відмовлено з причини наявності рішення про визначення митної вартості товарів від 17.01.14р. № 112050000/2013/000016/2, яким прийнято рішення про коригування митної вартості товару та запропоновано скоригувати митну вартість товару відповідно до вказаного рішення, перераховану за офіційним курсом НБУ на день оформлення ВМД.

Враховуючи вказану відмову, з метою митного оформлення імпортованого товару, позивач 17.01.2014 подав відповідачу 2 в електронному вигляді вантажну митну декларацію, якій було присвоєно № 112050000/2014/000629, у якій позивачем визначено код імпортованого товару DIDECYL DIMETHYL AMMONIUM CHLORIDE (дідецил-демитил-хлорид-амонію) 50%, партія № за інвойсом CW20131112 згідно УКТЗЕД - (п.33). Товар було випущено у вільний обіг, при цьому позивачем були сплачені платежі в розмірі, визначеному митним органом - Запорізькою митницею Державної фіскальної служби України, а саме: ввізне мито в сумі 16006,14 грн. та податок на додану вартість в сумі 52450,90 грн., що сторонами не заперечується.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, по вказаній митній декларації №112050000/2014/000629 відповідачем 2 рішення про визначення коду товару не приймалося, а позивач самостійно заявив до митного оформлення у графі 33 товар за кодом .

За доводами позивача, викладеними у позовній заяві, подаючи до митного органу декларацію №112050000/2014/000629, у якій позивачем визначено код імпортованого товару згідно УКТЗЕД - 0, він керувався рішенням про визначення коду товару від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013, про що зазначено в графі 44 вказаної ВМД, і що, на думку позивача, спричинило надмірну сплату ним митних та податкових платежів.

27.11.2015 позивач направив відповідачу 2 претензійний лист вих.№1314/28-15, у якому просив відшкодувати 24726,87 грн. завданої протиправними рішеннями шкоди.

Листом від 22.12.2015 вих.№1508/11/08-70-25 відповідач 2 відмовив позивачу у поверненні вказаних коштів, посилаючись на те, що згідно інформаційної системи "Податковий блок" на час розгляду претензійної заяви за ТОВ "Технохімреагент" обліковується податковий борг в сумі 595519,95 грн. з податку на додану вартість та 1 661 537,78 грн. з податку на прибуток.

Враховуючи вказане, позивач посилається на завдання йому шкоди неправомірним рішенням відповідача 2 про визначення коду товару 06.08.2013 р. № КТ-130-2013, скасованим постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № П/808/276/14, внаслідок чого, позивачем з урахуванням вказаного рішення було сплачено суму митних платежів у надмірному розмірі, а саме ввізного мита в сумі 16006,14 грн. та податку на додану вартість в сумі 3201,23 грн., в зв'язку з чим позивач, на підставі ст.1166 Цивільного кодексу України, просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 19207,37 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням та діями відповідача 2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення неправомірних дій відповідачем 2 під час оформлення митної декларації №112050000/2014/000629 та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою митного органу та наявністю шкоди позивача, з огляду на недоведеність викладених у позові обставин щодо неправомірності дій відповідача 2 та завдання такими діями шкоди позивачеві.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком місцевого господарського суду, з оглядом на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з частиною 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб'єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач, як на правову підставу позову, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальне правило вказаної статті встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Якщо мають місце спеціальні підстави, що надають можливість застосовувати до правовідносин положення інших статей § 1 Глави 82 Цивільного кодексу України, треба застосовувати спеціальні норми. В противному випадку відшкодування шкоди відбуватиметься за правилами вказаної статті.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

а) Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1166, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України є спеціальною, оскільки в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) Суб'єктний склад завдавачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) Завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до п. 2 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи (п. 6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007).

Враховуючи зазначене, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

Як було зазначено вище, в обґрунтування позовних вимог позивач вказував на завдання йому шкоди неправомірним рішенням відповідача 2 від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару, (яке було скасоване постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 у справі № П/808/276/14), прийняття якого зумовило надмірну сплату позивачем мита та податку на додану вартість.

Частиною 1 ст. 246 Митного кодексу України визначено, що метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до ч.1 ст. 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Частиною 2 ст. 318 Митного кодексу України передбачено, що митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 69 Митного кодексу України товари при їх декларуванні підлягають класифікації, тобто у відношенні товарів визначаються коди відповідно до класифікаційних групувань, зазначених в УКТЗЕД. Органи доходів і зборів здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТЗЕД. Для цілей класифікації товарів митні органи використовують Українську класифікацію товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД), що є товарною номенклатурою Митного тарифу України, затвердженого Законом України "Про митний тариф України" та складається на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів. В УКТЗЕД товари систематизовано за розділами, групами, товарними позиціями, товарними підпозиціями, найменування і цифрові коди яких уніфіковано з Гармонізованою системою опису та кодування товарів.

Відповідно до п.14 Порядку щодо роботи відділу митних платежів, підрозділу митного оформлення митного органу та митного поста при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012р. № 650, при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України, класифікація товарів за запитами ПМО або митного поста здійснюється посадовими особами ВМП на основі документів та відомостей, які передаються до ВМП разом із запитом.

При цьому при визначенні правильності класифікації декларантом товару за кодом УКТЗЕД митниця повинна дотримуватись основних правил інтерпретації УКТЗЕД, виходити з назви товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп.

Згідно розділу ІІІ вказаного наказу декларант або уповноважена ним особа класифікує товари згідно з УКТЗЕД при їх декларуванні відповідно до статті 69 Кодексу.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що рішення Запорізької митниці Міндоходів №КТ-130-2013 про визначення коду товару від 06.08.2013 р. приймалося на підставі поданих для розгляду документів, у переліку яких значилася митна декларація №112050000/2013/000174 від 08.01.2013р., інвойс CW20121109 і ін., що ідентифікують певну поставку товару, а саме BENZALKONIUM CHLORIDE (хлорид бензалконію) 50%, партія №.

Отже, відповідач 2 при прийнятті рішення №КТ-130-2013 про визначення коду товару від 06.08.2013 р. керувався відомостями, заявленими у запиті щодо поставки товару за митною декларацією №112050000/2013/000174 від 08.01.2013 р. та інвойсом CW201211109, партія товару .

Частиною 3 статті 69 Митного кодексу України встановлено, що на вимогу посадової особи органу доходів і зборів декларант або уповноважена ним особа зобов'язані надати усі наявні відомості, необхідні для підтвердження заявлених ними кодів товарів, поданих до митного оформлення, а також зразки таких товарів та/або техніко-технологічну документацію на них..

При цьому за приписами ч.4 ст. 69 Митного кодексу України у разі виявлення під час митного оформлення товарів або після нього порушення правил класифікації товарів орган доходів і зборів має право самостійно класифікувати такі товари.

Матеріалами справи підтверджується, що 17.01.2014 позивач звернувся до відповідача 2 за оформленням товару - бензалконій хлорид у кількості 12000 кг за ціною 1,60 USD/кг та дидецил диметил амоній хлорид у кількості 3600 кг за ціною 2,35 USD/кг; загальна вартість партії товару - 27660 USD, та подав вантажну митну декларацію №112050000/2014/000629 для митного оформлення вантажу у режимі імпорт, у якій позивачем визначено код імпортованого товару згідно УКТЗЕД - 0 (п.33 ВМД). з посиланням в гр. 44 ВМД на рішення про визначення коду товару 06.08.2013 р. №КТ-130-2013.

Відповідно до класифікації документів згідно наказу Міністерства фінансів України № 101 від 20.09.12 р. "Про затвердження відомчих класифікаторів інформації з питань державної митної справи, які використовуються у процесі оформлення митних декларацій", у разі оформлення митницею ВМД № 112050000/2014/000629 за рішенням про визначення коду товарів від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 в графі 47 ВМД такі рішення про визначення коду товарів позначаються кодом 1503 "Рiшення про визначення коду товару згiдно з УКТЗЕД", в той час як вказане рішення було зазначене в ВМД за кодом 9000 "Інші некласифіковані документи", що, в свою чергу, спростовує твердження позивача про наявність акту відповідача 2, яким порушено права товариства в цій частині та спричинено шкоду.

Доводи позивача про те, що за умови неприйняття відповідачем 2 неправомірного рішення 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару, яке скасоване постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, позивачем імпортований товар було б віднесено до іншого коду УКТЗЕД, ставка податку склала б нуль відсотків і він не поніс би додаткових витрат на сплату мита у розмірі 16006,14 грн. та податку на додану вартість у розмірі 3201,23 грн., обґрунтовано відхилені місцевим господарським судом, оскільки за митною декларацією №112050000/2014/000629 рішення про визначення коду товару Запорізькою митницею ДФС не приймалося, а отже відсутній акт, яким позивачу завдано шкоди.

За таких обставин, зважаючи на самостійне визначення позивачем коду товару в графі 33 як 340290100 в ВМД № 112050000/2014/000629, яку також було заповнено та подано митному органу позивачем самостійно, встановлена в судовому порядку неправомірність рішення від 06.08.2013 р. №КТ-130-2013 про визначення коду товару у справі №П/808/276/14а, не стосувалася випадку подання позивачем митної декларації №112050000/2014/000629.

Окрім цього, відповідно до частини 2 статті 1 Цивільного кодексу України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1 Податкового кодексу України встановлено, що даний Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Правила оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначаються цим Кодексом, крім правил оподаткування товарів митом, які встановлюються Митним кодексом України та іншими законами з питань митної справи.

Відповідно до ст. 9 Податкового кодексу України до загальнодержавних податків належать, зокрема, податок на додану вартість та мито.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

У випадку незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів орган доходів і зборів за зверненням декларанта або уповноваженої ним особи випускає товари, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною органом доходів і зборів, шляхом надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу. Строк дії таких гарантій не може перевищувати 90 календарних днів з дня випуску товарів. (п. 7 ст. 55 Митного кодексу України).

Порядок повернення надмірну сплачених коштів врегульований "Порядком повернення платниками податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як пердоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами", який затверджений наказом Державної митної служби України від 20.07.2007р. №618, зареєстрований у Міністерстві юстиції України від 25.09.2007р. №1097/14364. (далі - Порядок).

Згідно Порядку для повернення з Державного бюджету України митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, платником податків до загального відділу митного органу, яким здійснювалось оформлення митної декларації, подається заява довільної форми, яка підписується керівником і головним бухгалтером суб'єкта господарської діяльності або фізичною особою. Заява може бути подана не пізніше 1095-го дня, наступного за днем зарахування коштів до Державного бюджету України.

Керівник (заступник керівника) митного органу на підставі результатів перевірки (у разі її проведення) підписує Висновок про повернення, Реєстр висновків про повернення та супровідний лист, адресований органу Державного казначейства України (далі - пакет документів на повернення коштів).

Проте висновку про повернення або доказів оскарження відмови, у встановленому законодавством порядку, позивач в порушення ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, не навів та не довів.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з Державного бюджету України суми митних платежів є передчасною, оскільки лише за наявності висновку про повернення митниці державна казначейська служба України матиме підстави повернути помилково та/або надмірно сплачені кошти. (аналогічного висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 02.02.2016р. по справі №21-4125а-15). За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2016 у справі № 910/32721/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2016 у справі № 910/32721/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/32721/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді А.І. Мартюк

Б.О. Ткаченко