КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2016 р. Справа№ 910/459/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання: Степанці О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - Іщук Д.В., (довіреність б/н від 12.10.2016 року),

Нечай О.В., (довіреність б/н від 01.07.2016 року)

від відповідача - Грицик А.С., (довіреність б/н від 18.11.2016 року),

Шпак Т.Г., (довіреність б/н від 18.07.2016 року),

розглянувши матеріали апеляційної скарги

публічного акціонерного товариства "ОМЕГА БАНК"

на рішення господарського суду міста Києва від 12.07.2016 року

у справі №910/459/16 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом публічного акціонерного товариства "ОМЕГА БАНК", м. Київ

до публічного акціонерного товариства"ДЕЛЬТА БАНК", м. Київ

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство "ОМЕГА БАНК" подала до господарського суду міста Києва позов до Публічного акціонерного товариства"ДЕЛЬТА БАНК" про визнання договору недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.07.2016 року у справі №910/459/16 відмовлено у задоволені позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено існування обставин, з якими Закон пов'язує можливість визнання оспорюваного правочину недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, публічне акціонерне товариство "ОМЕГА БАНК" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.07.2016 року у справі №910/459/16 повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також недоведеність та невідповідність висновків обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 року у справі № 910/459/16 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "ОМЕГА БАНК" на рішення господарського суду міста Києва від 12.07.2016 року у справі № 910/459/16 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Яковлєв М.Л., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 21.09.2016 року.

21.09.2016 року через загальний відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про залучення третьої особи та клопотання про витребування доказів.

Також, 21.09.2016 року через загальний відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

21.09.2016 року в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву у судовому засіданні до 12.10.2016 року.

11.10.2016 року через загальний відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення в яких останній просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні 12.10.2016 року представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу, представник відповідача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів оголосила перерву в судовому засіданні до 26.10.2016 року.

Також представники сторін в судовому засіданні просили продовжити строк розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 року в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору на п`ятнадцять днів.

26.10.2016 року через загальний відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення в яких останній просив залишити апеляційну скаргу буз задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 26.10.2016 року представники позивача та відповідача надали усні пояснення по суті спору та відповіли на запитання суду.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 19.08.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Омега Банк" (надалі - Продавець) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (надалі - Покупець), було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (надалі - Договір). (том 1, а.с. 12-16).

В розділі 1. Договору сторони погодили визначення термінів та їх тлумачення, а саме:

"Права вимоги" означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) Продавця у якості кредитора до Позичальників за Кредитними договорами, а також всі права вимоги Продавця до осіб, які надали забезпечення, за Договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні Продавцю, щодо виконання Позичальниками та/або Особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за Кредитними договорами та Договорами забезпечення.

"Договір забезпечення" означає кожний Договір застави та/або Договір поруки та/або Іпотечний договір, якщо такі укладались.

"Договір застави" означає кожний з договорів застави, з усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до них (якщо такі є), які зазначені в Акті приймання-передачі Прав вимоги.

"Договір поруки" означає кожний з договорів поруки, якщо такий укладався, з усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до них (якщо такі є), які зазначені в Акті приймання-передачі Прав вимоги.

"Іпотечний договір" означає кожний з іпотечних договорів, якщо такий укладався, з усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до них (якщо такі є), які зазначені в Акті приймання-передачі Прав вимоги.

"Загальна Купівельна ціна" є сумою всіх Купівельних цін за Права вимоги, зазначених у Додатку і та становить 10 984 948,14 грн.

Відповідно до п. 2.1. Договору продавець цим погоджується Продати (відступити) Права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець цим погоджується купити Права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну Купівельну ціну.

У пункті 2.3. договору сторони передбачили, що права вимоги від продавця до покупця (далі - відступлення) та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання - передачі прав вимоги.

Відповідно до п. 3.1. договору за продаж (відступлення) продавцем прав вимоги за цим договором покупець зобов`язаний сплатити продавцю загальну купівельну ціну у дату підписання.

Позивач вважає, що договорі купівлі - продажу прав вимоги від 19.08.2014 року є недійсним з підстави того, що разом із кредитними зобов`язаннями до ПуАТ «Дельта Банк» перейшли права вимоги за договором іпотеки, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань, що виникають і з кредитних договорів, а тому, оскільки відповідний договір на вимоги законодавства підлягав нотаріальному посвідченню чого не було здійснено, то спірний договір є нікчемним.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, на підставі договорів чи інших правочинів.

Відповідно до п. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якими (в редакції на момент укладення спірного договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Іпотека відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотека визначена як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. При цьому відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою ст. 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з приписами ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Як вже зазначалось, у пункті 2.3. договору сторони передбачили, що права вимоги від продавця до покупця (далі - відступлення) та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання - передачі прав вимоги.

В матеріалах справи наявний акт приймання - передачі прав вимоги від 19.08.2014 року до договору купівлі - продажу прав вимоги, який підписаний та скріплений печатками сторін. (том 1, а.с. 20-23).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до Додатку до акту приймання-передачі прав вимоги від 19 серпня 2014 року, жодного іпотечного договору оспорюваним правочином (у тому числі іпотечних договорів, укладених в забезпечення виконання зобов'язань на які посилається позивач (ТОВ "Агротех-Ойл" та ТОВ "Видавництво "Схід-Захід" перед ПАТ "Омега Банк") AT "Дельта Банк" передано не було.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано не брав до уваги зведений акт приймання - передачі файлів №1 від 21.08.2014 року (том 1, а.с. 24-33), оскільки договором, а саме п. 2.3. чітко передбачено саме підписання акту приймання - передачі прав вимоги є підтвердженням виконання передачі права вимоги від продавця до покупця, який міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України, договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами (аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому, статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Також, позивачем не надано доказів, того, що боржника було повідомлено про відступлення прав за іпотечним договором, як того вимагає ст. 24 Закону України «Про іпотеку», а відтак й відсутні підстави вважати, що такі вимоги взагалі передавались та мали передаватись.

Стосовно ухвали господарського суду Житомирської області у справі №15/972 від 19.01.2016 року, колегія суддів зазначає, що ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду за апеляційною саргою ПуАТ «Дельта Банк» на рішення господарського суду Житомирської області у справі №15/972 від 19.01.2016 року зупинено провадження у справі до вирішення справи №910/459/16.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що оспорюваний договір не суперечить приписам чинного законодавства України та підстави для визнання його недійсним відсутні.

Щодо тверджень апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Колегія суддів наголошує на тому, що з аналізу наведеної статті слідує, що витребування доказу є правом, а не обов'язком суду. Суд вправі відхилити клопотання про витребування доказу, якщо цей доказ не стосується справи або недопустимий, а також якщо певні обставини підтверджено іншими доказами, які є в матеріалах справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 12.07.2016 року у справі №910/459/16.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "ОМЕГА БАНК" на рішення господарського суду міста Києва від 12.07.2016 року у справі №910/459/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 12.07.2016 року у справі №910/459/16 залишити без змін.

3. Справу №910/459/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Л. Яковлєв

М.Г. Чорногуз