ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.10.2016 Справа № 905/1169/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Маріуполь, Донецька область

до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, м.Маріуполь, Донецька область

про визнання договору №29 про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів та додатків до договору від 22.03.2013 недійсним.

Суддя Говорун О.В.

Представники:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради (далі - відповідач) про визнання договору про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів від 22.03.2013 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що сторонами при укладанні договору не були погоджені істотні умови договору, а саме - плата за користування місцем розміщення спеціального конструкції зовнішньої реклами та термін, на який укладений договір.

Рішенням господарського суду Донецької області від 12.04.2016 позовні вимоги задоволені у повному обсязі (т.1 а.с.142-145).

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.05.2016 рішення господарського суду Донецької області від 12.04.2016 у справі № 905/1169/16 скасовано. Прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради в повному обсязі (т.1 а.с.208-210).

Постановою Вищого господарського суду України від 02.08.2016 рішення господарського суду Донецької області від 12.04.2016 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 15.09.2015 у справі №905/1169/16 скасовано з передачею справи на новий розгляд до господарському суду Донецької області (т.2 а.с.14-17).

Підставами для скасування Вищим господарським судом України рішення господарського суду Донецької області від 12.04.2016 та постанови Донецького апеляційного господарського суду від 15.09.2015 стало неповне встановлення та з'ясування обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору та порушення норм процесуального права.

В судове засідання позивач та його представник не з'явились, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 16.09.2016 та від 03.10.2016 заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що оспорюваний договір відповідає нормам чинного законодавства, а посилання позивача є необґрунтованим та спрямованими на невиконання умов договору та зобов'язань щодо внесення оплати за користування місцем розміщення реклами до міського бюджету.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази у судовому засіданні, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

22 березня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір №29 про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів (т.1 а.с.14-16).

Відповідно до п.1.1 договору, на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20.03.2013р. №128 "Про розгляд звернень суб'єктів господарської діяльності щодо розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на території м.Маріуполя" Виконком надає Розповсюджувачу у тимчасове платне користування місця розташування рекламних засобів, а Розповсюджувач приймає вказані місця, використовує їх для розташування рекламних засобів та оплачує користування зазначеними місцями згідно з умовами цього Договору.

Згідно з п.1.2. договору, місця розташування рекламних засобів, які надаються Виконкомом в тимчасове платне користування Розповсюджувачу, зазначені в Додатку 1 до цього Договору, який є невід'ємною частиною цього Договору.

Як погоджено сторонами договору у п. 1.3., місця розташування рекламних засобів являють собою площу зовнішньої поверхні будинку, елементів вуличного обладнання або території на відкритій місцевості у межах м.Маріуполя, перебувають в комунальній власності територіальної громади м.Маріуполя, управління ними, в тому числі укладання договорів щодо них, здійснюються Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради.

На підставі п.2.3.15. договору, розповсюджувач зобов'язувався своєчасно та в повному обсязі вносити плату за користування місцями розташування рекламних засобів в порядку та в строки, обумовлені цим Договором.

За умовами п.3.2. договору, розмір плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наданими в користування Розповсюджувачу, становить 4021грн32коп. в місяць.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що розрахунок розміру орендної плати за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів, наведений в Додатках 2-9, який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п.5.3 договору, у випадку отримання розповсюджувачем дозволу на розміщення зовнішньої реклами на місцях наданих йому в користування на підставі цього договору, цей договір діє протягом строку, на який видано відповідний дозвіл але не більше 5 років.

Додатками 2-6 до договору, які є його невід'ємними частинами, сторони погодили, що період, за який здійснюється плата за тимчасове користування місцями розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами (рекламними щитами), становить з 16.01.2013 по 16.01.2018 (т.1 а.с.17-19).

Як вбачається з матеріалів справи та змісту спірного договору, спеціальні конструкції зовнішньої реклами (рекламні щити) не перебувають в комунальній власності, а місце їх розміщення в оренду позивачу не надавалось.

Спірні правовідносини між сторонами регулюються спеціальними нормами законодавства, а саме Законом України "Про рекламу" і Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами" № 2067 від 29.12.2003. При цьому, певна спорідненість правового регулювання правовідносин сторін, що є предметом даного судового розгляду із орендними правовідносинами, не може бути підставою для застосування до спірних правовідносин зазначеного законодавства навіть в порядку ч.1 ст.8 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки всупереч умов застосування аналогії закону питання щодо стягнення плати за розміщення місць реклами унормовано спеціальними норами цивільного законодавства і не потребує субсидіарного застосування норм про оренду в цій частині.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України від 07.04.2016 у справі №905/3133/15.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Таким вимогами, зокрема, є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим, відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст.180 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

При цьому, чинним на час укладання спірного договору законодавством, не встановлено обов'язкових істотних умов такого договору, відсутність яких могла би бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Дослідивши умови договору, суд приходить до висновку, що сторони, укладаючи спірний договір, погодили всі істотні умови, такі як предмет, ціна (плата за користування місцем розміщення спеціального конструкції зовнішньої реклами) та термін, на який укладений договір.

Позивачем не доведено та не підтверджено доказами, що зміст спірного договору суперечить Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які уклали зазначені правочини не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочинів не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі; правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Крім того, судом прийнято до уваги, що рішенням господарського суду Донецької області від 03.12.2015 у справі №905/3136/15, з позивача на користь відповідача було стягнуто заборгованість за спірним договором.

Окрім зазначеного суд зауважує, що в судовому засіданні та наданих письмових поясненнях представник позивача неодноразово зазначав, що підставою для визнання договору недійсним є не погодження позивача з розміром плати за тимчасове користування місцями розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами. Однак, зазначена обставина не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Позивач не позбавлений права ініціювати розірвання договору або внесення до нього змін, в порядку визначеному договором та законом.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на підставі ст.38 ГПК України, господарський суд витребовує докази за наявності відповідного клопотання, у разі неможливості самостійно надати докази сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, виходячи з вищезазначеного, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, не доведеними належними доказами, а отже такими що задоволенню не підлягають.

Господарські витрати розподілити відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, через господарський суд, який розглянув справу.

Повний текс рішення складений 17 жовтня 2016 року.

Суддя О.В. Говорун