донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

19.10.2016 справа № 908/1646/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_4 за довіреністю
від відповідача 1: від відповідача 2:Не зявився Не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_5, м. Запоріжжя
на рішення господарського судуЗапорізької області
від30.08.2016 року
по справі№ 908/1646/16 (суддя Азізбекян Т.А.)
за позовомФізичної особи підприємця ОСОБА_5, м. Запоріжжя
до відповідача 1 та відповідача 2Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя Міського комунального підприємства «Основаніє», м. Запоріжжя
провизнання додаткової угоди недійсною

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа підприємець ОСОБА_5, м. Запоріжжя (далі «Позивач») звернулась до господарського суду Запорізької області з позовом до Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя (далі «Відповідач 1») та до Міського комунального підприємства «Основаніє», м. Запоріжжя (далі «Відповідач 2») про визнання недійсною додаткової угоди № 4 до договору оренди № 1000 від 30.05.2003 року.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 30.08.2016 року у справі № 908/1646/16 у задоволені позовних вимог Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 30.08.2016 року у справі № 908/1646/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 - задовольнити.

Заявник апеляційної скарги вважає, що рішення господарського суду Запорізької області у цій справі не можна вважати законним і обґрунтованим, оскільки воно ґрунтується на помилкових висновках суду і є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В основу заперечень скаржника покладено твердження про те, що додаткова угода № 4 до договору оренди № 1000 від 30.05.2003 року є недійсною, оскільки поряд зі зміною площі орендованого приміщення, не було проведено також оцінку зміненого обєкта оренди, що є порушенням норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Крім того, заявник апеляційної скарги вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано залишено без задоволення клопотання позивача про зупинення провадження у справі № 908/1646/16, яке вмотивоване тим, що прийняття законного рішення у цій справі безпосередньо залежить від результатів розгляду справи № 908/1842/16, що знаходиться в провадженні господарського суду Запорізької області.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та заявах №№ б/н від б/д, що надійшли до Донецького апеляційного господарського суду 11.10.2016 року, 12.10.2016 року та 19.10.2016 року, були вивчені судовою колегією та приєднані до матеріалів справи.

Представники відповідачів у судове засідання не зявились, поважність причин неявки суду не повідомили.

Приймаючи до уваги те, що явка представників сторін (учасників судового процесу) у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представників відповідача 1 та відповідача 2.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України фіксацію судового процесу було здійснено технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду винесеним з порушенням норм процесуального права, а апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Місцевим господарським судом у справі встановлено, що 30.05.2003 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області ( далі «Орендодавець») та Приватним підприємцем ОСОБА_5 ( далі «Орендар») був укладений договір № 1000 оренди державного нерухомого майна (далі «Договір») , що знаходиться на балансі Відкритого акціонерного товариства «Запоріжхліб».

Пунктом 1.1. Договору встановлено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, буд. 26, яке знаходиться на балансі Відкритого акціонерного товариства «Запоріжхліб», та не ввійшло до його статутного фонду, а саме: нежитлове приміщення вбудоване в перший поверх 9ти поверхового будинку гуртожитку, загальною площею 133,7 кв. м. (літера А-9 з № 2 по № 13 та № 154), відповідно до викопіровки з технічного паспорту приміщення (Додаток № 3) Технічна характеристика приміщення на момент укладання договору та його місце розташування відображені у експертній оцінці обєкту оренди, виконаній фірмами «LKI» та «Бізнес партнер» на 30.04.2003 року.

На виконання умов договору, 01.10.2003 року сторонами був складений акт прийому передачі нежитлового приміщення, який підписаний та скріплений печатками сторін без будь-яких зауважень (а.с. 21).

Господарським судом першої інстанції також встановлено, що до умов договору було внесено зміни, які оформлені низкою додаткових угод №№ 1-11, зміст яких стосується вартості майна, що орендується, розміру площі нежитлового приміщення, що орендується, розміру орендної плати та обовязків сторін (належним чином завірені копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 22-33)).

Так, 01.07.2004 року між сторонами, на виконання вимог чинного законодавства України, була укладена, додаткова угода № 4 до договору (далі «Додаткова угода»), якою було внесено зміни до умов останнього, зокрема, змінено розмір площі нежитлового приміщення, яке було передано Фізичній особі підприємцю ОСОБА_5, по вулиці Волгоградській, 26 під диспечерский пункт з 95,3 кв. м. на 111,73 кв. м..

Пунктом 10.1 Договору (в редакції додаткової угоди № 11 до договору оренди нежитлового приміщення № 1000 від 30.05.2003 року) встановлено, що термін дії договору № 100 від 30.05.2003 року продовжено до 25.11.2016 року.

Приймаючи спірне рішення місцевий господарський суд виходив з відсутності підстав визначених ст. 215 Цивільного кодексу України у контексті приписів ст. 203 цього Кодексу для визнання договору недійсним.

Між тим, рішенням господарського суду Запорізької області від 24.02.2016 року у справі № 908/6289/15 (яке набрало законної сили) за позовом Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, Міського комунального підприємства «Основаніє» до Фізичної особи підприємця Прокопенко господарський суд розірвав договору оренди нежитлового приміщення від 30.05.2003 року № 1000.

У справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із основних елементів права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (Рішення Європейський суд з прав людини від 25.07.2002р. по справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України»).

В даному випадку, договір оренди № 1000 від 30.05.2003 року був розірваний у судовому порядку. Тобто, на момент розгляду даної справи договору не існувало. Цій обставині місцевий господарський суд належної оцінки не надав.

У Постанові від 23.12.2015р. у справі № 3-1143rc15 Верховний суд України зокрема зазначив, що «(…)Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 207 ГК (яка кореспондується зі ст. 236 ЦК) виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

За змістом ст.ст. 651, 653 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК).

Із правової природи такого зобовязання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків наслідки недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК, оскільки використання майна «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором(…)»

У справі, що розглядається, позовні вимоги зводяться до визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди нежитлового приміщення, який на момент розгляду справи місцевим господарським судом був розірвали, тобто зобовязання за спірним договором є припиненими.

Ураховуючи встановлені у справі обставини, визнання договору оренди недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК господарський суд припиняє провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Отже, неправильне застосування господарським судом норм процесуального права призвело до того, що суд першої інстанції помилково розглянув спір за відсутності предмета спору, а тому ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню із припиненням провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 80 (п.1 ч.1), 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_5, м. Запоріжжя задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 30.08.2016 року у справі № 908/1646/16 скасувати.

Провадження у справі № 908/1646/16 за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_5, м. Запоріжжя до Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя та до Міського комунального підприємства «Основаніє», м. Запоріжжя про визнання недійсною додаткової угоди № 4 до договору оренди № 1000 від 30.05.2003 року припинити.

Головуючий суддя: В.М. Татенко

Судді: Н.В. Ломовцева

ОСОБА_3

Надруковано 6 примірників:

1 позивачу;

1 відповідачу 1;

1 - відповідачу 2;

1 до справи;

1 ГСЗО;

1 ДАГС.