РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2016Справа №910/17919/16

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування»
до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес»
про здійснення страхового відшкодування в розмірі 32929,20 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Ємельянова М.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» (надалі - відповідач) про здійснення страхового відшкодування в розмірі 32929,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту CLAU №5699 від 04.08.2015, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП), виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1, а тому позивачем відповідно до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2016 порушено провадження у справі №910/17919/16 та призначено до розгляду на 24.10.2016; зобов'язано Моторне (транспортне) страхове бюро України надати відомості щодо полісу серії АЕ/3104033.

17.10.2016 через відділ діловодства суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформаційна довідка на запит суду.

Представник позивача в судовому засіданні 24.10.2016 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а також подав документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

Відповідач в засідання господарського суду свого представника не направив, про причину неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 24.10.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

04.08.2015 між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту CLAU №5699, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2014 року випуску.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься зокрема ДТП, а вигодонабувачем є страхувальник.

Строк дії договору встановлено з 07.08.2015 по 06.08.2016.

Пунктом 9.6.1. договору сторони передбачили, що у разі пошкодження ТЗ внаслідок страхових ризиків ДТП (крім випадку конструктивної повної загибелі ТЗ) страхове відшкодування (СВ) визначається за формулою: СВ = З - Ф, де З - розмір прямого збитку, який дорівнює вартості відновлювального ремонту ТЗ (з урахуванням або без урахування фізичного зносу згідно з умовами, зазначеними в спеціальній частині договору (СЧД), на деталі, вузли та агрегати, що підлягають заміні); Ф - розмір безумовної франшизи, визначеної в СЧД.

За приписами статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України визначено, що предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Як встановлено в ст. 8 Закону України "Про страхування", страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

06 листопада 2015 року приблизно о 20 год. 28 хв. в м. Києві по вул. Червоноармійській відбулась дорожньо-транспортна пригода, а саме: ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2

Печерський районний суд міста Києва в постанові від 08.02.2016 у справі №757/48067/15-п дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, яке з урахуванням фактичних обставин суд кваліфікував за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При цьому провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП закрито у зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

09 листопада 2015 року власниця застрахованого автомобіля марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1, звернулася до позивача із Заявою про настання страхового випадку, в якій повідомила про факт настання ДТП.

Згідно з рахунком №ВДиС-0003093 від 27.01.2016, складеним СТО Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіДі Автострада», вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті його пошкодження в ДТП складає 38929,20 грн. з ПДВ.

Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку №1774 від 29.12.2015, складеного оцінювачем ОСОБА_4 (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача НОМЕР_3 від 09.07.2005), вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок ДТП станом на 21.12.2015 склала 42165,64 грн.

27 січня 2016 року страхувальник за договором добровільного страхування звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив перерахувати суму страхового відшкодування згідно з рахунком СТО.

Позивач, з урахуванням умов Договору добровільного страхування наземного транспорту CLAU №5699 від 04.08.2015, склав страховий акт №КР-010764 Регрес від 08.02.2016, згідно з яким пошкодження транспортного засобу автомобіля марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 32929,20 грн.

На підставі складеного страхового акту №КР-010764 Регрес від 08.02.2016, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» виплатило страхове відшкодування в розмірі 32929,20 грн. на рахунок СТО ТОВ «ВіДі Автострада», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №367 від 11.02.2016.

За фактом ремонту автомобіля марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1, станцією техобслуговування ТОВ «ВіДі Автострада» було складено та підписано акт виконаних робіт №ВДИСА-003769 від 04.03.2016 на суму 38929,20 грн.

У подальшому позивач звертався до відповідача, як до особи, відповідальної за завдану шкоду, з заявою про страхове відшкодування №15/04/8.04/104-16 від 15.04.2016, в якій просив здійснити страхове відшкодування у розмірі 32929,20 грн.

Вказана заява отримана Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнівес» 09.04.2016, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, копія якого наявна в матеріалах справи. Втім, відповідач страхове відшкодування не виплатив.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

Отже, позивач виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб яким спричинено ДТП (автомобіль марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2), належить ОСОБА_5 та знаходився під керуванням ОСОБА_3

Доказів того, що ОСОБА_3 не мав права керування автомобілем марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2, та притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП матеріали справи не містять, а тому, враховуючи положення статті 62 Конституції України, які закріплюють принцип презумпції невинуватості особи, суд дійшов висновку, що дана особа керувала вказаним транспортним засобом на законних підставах.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина ОСОБА_3 у ДТП встановлена у судовому порядку, а тому шкода, заподіяна внаслідок експлуатації автомобіля марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2, відшкодовується ним як законним володільцем цього транспортного засобу.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_6 уклав з Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнівес» Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту (поліс) №АЕ/3104033, строк дії якого встановлено з 27.09.2015 по 26.09.2016 та предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом автомобілем марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2.

За приписами п.п. 1.1, 1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, оскільки ОСОБА_3 експлуатував автомобіль марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_2, на законних підставах, що встановлено вище, то відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля була застрахована відповідачем.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

При цьому, за умовами п. 12.1 ст. 12 вказаного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АЕ/3104033 передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 50000,00 грн., франшиза - 0 грн.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, а також визначені полісом №АЕ/3104033 розміри лімітів відповідальності та франшизи, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 32929,20 грн.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, як і не надав доказів часткової або повної сплати заявленої до стягнення суми.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з покладенням судового збору на відповідача, в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» (03680, м. Київ, вулиця Червоноармійська, будинок 72; ідентифікаційний код 32638319) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» (08131, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Софіївська Борщагівка, вулиця Велика кільцева, будинок 56; ідентифікаційний код 35429675) 32929 (тридцять дві тисячі дев'ятсот двадцять дев'ять) грн. 20 коп. страхового відшкодування та 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.10.2016.

Суддя О.А. Грєхова