РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2016Справа №910/14001/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТМЕНТ ПРОПЕРТІ ПРОТЕКТЕД»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «ДОМІНАНТА»

про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 49 000,00 грн.

Суддя В.О. Демидов

Представники сторін:

від позивача Єлтишева С.Л. (дов. від 11.01.2016);

від відповідача не з'явився.

встановив :

01.08.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТМЕНТ ПРОПЕРТІ ПРОТЕКТЕД» звернулось до господарського суду м. Києва з позовом про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 49 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «НОВА» на підставі договору добровільного страхування ризиків, пов'язаних із експлуатацією наземного транспортного засобу №2586 від 08.07.2013 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплатило страхове відшкодування, а тому відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України отримало право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. 02.01.2014 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «НОВА» та позивачем було укладено договір про купівлю-продаж боргових зобов'язань, відповідно до додаткової угоди до якого права щодо стягнення коштів по зазначеному випадку перейшли до позивача. Оскільки цивільна відповідальність власника транспортного засобу, з вини якого трапилась дорожньо-транспортна пригода (далі за текстом - ДТП), була застрахована відповідачем, позивач просить стягнути з останнього шкоду у розмірі 49 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.08.2016 порушено провадження у справі № 910/14001/16 та вказану справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 30.08.2016.

15.08.2016 через загальний відділ канцелярії господарського суду м. Києва надійшов лист МТСБУ № 7/2-28/21474 від 11.08.2016 щодо інформації відповідно до страхового полісу № АС/1800408.

30.08.2016 позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про направлення запиту до Шполянського ВП ГУНП в Черкаській області та СУ УМВС України в Черкаській області з приводу надання інформації по кримінальному провадженню у зв'язку з настанням 02.08.2013 ДТП.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 30.08.2016 задоволено клопотання позивача та продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів, розгляд справи відкладено на 06.10.2016.

Крім того, 30.08.2016 судом направлено запити до Шполянського ВП ГУНП в Черкаській області та СУ УМВС України в Черкаській області з приводу надання інформації по кримінальному провадженню у зв'язку з настанням 02.08.2013 ДТП, а також надання належним чином завірених копій матеріалів кримінального провадження у строк до 25.09.2016.

03.10.2016 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів вини ОСОБА_2, цивільно-правова відповідальність якого забезпечена у відповідача, а відтак відсутні докази, які б підтверджували настання цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2, а саме постанова суду про притягнення його до адміністративної відповідальності чи вирок суду про засудження останнього за вчинення злочину, у зв'язку із чим відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову. Крім того відповідач зазначав про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 06.10.2016 у зв'язку із необхідністю витребування додаткових доказів по справі, а також повторного звернення до Шполянського ВП ГУНП в Черкаській області та СУ УМВС України в Черкаській області, розгляд справи відкладено на 17.10.2016.

Крім того, 06.10.2016 судом повторно направлено запити до Шполянського ВП ГУНП в Черкаській області та СУ УМВС України в Черкаській області з приводу надання інформації по кримінальному провадженню у зв'язку з настанням 02.08.2013 ДТП, а також надання належним чином завірених копій матеріалів кримінального провадження у строк до 17.10.2016.

У судове засідання 17.10.2016 з'явився представник позивача, надав пояснення по справі.

Представник відповідача в судове засідання 17.10.2016 не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 17.10.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

08.07.2013 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «НОВА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» було укладено договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних із експлуатацією наземного транспортного засобу №2586 (далі за текстом - договір), предметом якого є майнова відповідальність за пошкодження транспортного засобу «Skoda», д.н.з. НОМЕР_1.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП.

Строк дії договору страхування - з 25.07.2013 по 24.07.2014 (розділ 2 договору).

02.08.2013 в с. Лозуватка Шполянського району Черкаської області відбулася ДТП за участю застрахованого транспортного засобу «Skoda», д.н.з. НОМЕР_1, та транспортного засобу «ВАЗ 2105», д.н.з. НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_2, який в результаті отриманих травм помер.

В результаті ДТП автомобіль НОМЕР_2, було пошкоджено.

В матеріалах справи міститься повідомлення про подію із транспортним засобом від 06.08.2013, відповідно до якої страхувальник повідомив страховика про настання страхового випадку у вигляді ДТП, що сталася 02.08.2013, а також заява про виплату страхового відшкодування від 14.10.2014, у якій страховик просив виплатити страхове відшкодування у розмірі 107 462,70 грн.

Згідно зі звітом №13/09-AZ16 про оцінку вартості матеріального збитку автомобіля НОМЕР_2, внаслідок пошкодження транспортного засобу у ДТП, (оцінювач ОСОБА_3, свідоцтво Фонду державного майна України від 25.07.2013 №10100) вартість матеріального битку становить 98 701,08 грн. з урахуванням ПДВ.

На виконання умов договору страхування ПрАТ «СК «НОВА» виплатило страхове відшкодування страхувальнику у розмірі 86 033,45 грн. шляхом укладення Угоди №3 про проведення заліку взаємних однорідних вимог від 26.11.2014 (98 позиція в Додатку №1 до Угоди №3).

02.01.2014 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «НОВА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТМЕНТ ПРОПЕРТІ ПРОТЕКТЕД» було укладено договір про купівлю-продаж боргових зобов'язань, відповідно до додаткової угоди №44 від 07.09.2015 до Додатку №1 якого права щодо стягнення коштів по зазначеному випадку перейшли до позивача.

Матеріали справи містять лист позивача від 04.11.2015 вих. №519/0/3-15 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» з проханням здійснити виплату суми страхового відшкодування в порядку регресу, у відповідь на який відповідач відмовив у здійсненні виплати, посилаючись на п.п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зважаючи на вищевикладене, позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «ДОМІНАНТА» грошові кошти у розмірі 49 000,00 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Таким актом є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі за текстом - Закон), який містить спеціальні норми щодо регулювання правовідносин з відшкодування шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У відповідності до ст. 5 Закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи.

Статтею 29 Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Ст. 1191 Цивільного кодексу України та п.38.2.1 ст.38 Закону передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Згідно ч.1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання.

Частиною 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями, та відповідальність за них (пункт 22 частини першої статті 92 Конституції України).

Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. За змістом статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб'єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку). Суб'єкти можуть притягатися до адміністративної відповідальності виключно за наявності в їхніх діях складу певного адміністративного порушення (рішення Конституційного суду України № 1-34/2010 від 22.12.10 № 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху).

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Хоча Конституція України прямо не встановлює презумпції невинуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, однак, принцип невинуватості особи повною мірою стосується й осіб, що обвинувачуються у вчиненні адміністративних правопорушень, за які настає відповідальність карального характеру. Таким чином, презумпція невинуватості має діяти не лише для випадків обвинувачення у вчиненні злочину, але й щодо адміністративних правопорушень.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази встановленої у судовому порядку вини водія автомобіля марки «ВАЗ 2105», д.н.з. НОМЕР_4, ОСОБА_2 у ДТП, що мала місце 02.08.2013 з автомобілем НОМЕР_3.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які висновки перевірки по факту ДТП відповідного відділу ДАІ по обслуговуванню відповідного району ГУМВС України в місті Черкаси, якими б винним у вчиненні зазначеної ДТП визнано водія автомобіля марки «ВАЗ 2105», д.н.з. НОМЕР_4.

Судом враховано, що згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

При цьому, згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому судом враховано, що доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Дійсно, автомобіль марки «ВАЗ 2105», д.н.з. НОМЕР_4 станом на 02.08.2013 був застрахований у відповідача за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1800408.

Проте, матеріалами справи, її фактичними обставинами не підтверджено вину у скоєнні ДТП саме забезпеченого полісом № АС/1800408 транспортного засобу «ВАЗ 2105», д.н.з. НОМЕР_4.

Таким чином, покладення обов'язку по відшкодуванню шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на особу, вина якої у завданні такої шкоди не встановлена у передбаченому чинним законодавством порядку, є неправомірним, а отже й стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою є безпідставним.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно з ст. 1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи вищевикладене, з наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення права та охоронюваних законом інтересів позивача.

Разом з тим, звертаючись з даним позовом до суду позивач не довів порушення відповідачем своїх прав і охоронюваних законом інтересів, як необхідної умови для їх захисту в судовому порядку.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання повного тексту рішення 21.10.2016

Суддя В.О.Демидов