ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа № 911/1173/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Київоблгаз, м. Боярка, Києво-Святошинський р-н

про стягнення 397 789 609,75 грн.

Головуючий суддя Щоткін О.В.

Суддя Кошик А.Ю.

Суддя Конюх О.В.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1 предст. за дов. № 14-96 від 18.04.2016;

відповідач ОСОБА_2 предст. за дов. № 1-8 від 14.01.2016.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області звернулось Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (позивач) з позовом до Публічного акціонерного товариства Київоблгаз (відповідач) про стягнення 397 789 609,75 грн., які складаються з: 370 039 811, 78 грн. основного боргу, 25 978 534, 27 грн. пені та 1 771 263,70 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 13-222-ВТВ від 04.01.2013.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.04.2016 було порушено провадження у справі № 911/1173/16 та призначено до розгляду на 16.05.2016 року.

16.05.2016 року відповідач через канцелярію суду надав відзив, в якому проти позову заперечив, посилаючись на те, що відповідно до п.1.2 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013 року газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат. Можливість відповідача розрахуватись за природний газ для потреб ВТВ перед позивачем прямо залежить від затвердженого граничного допустимого розміру ВТВ, а також від наявності та суми передбаченої в тарифі на розподіл природного газу відповідної складової. Протягом 2014 - 2015 років при формуванні та затверджені гранично допустимого розміру ВТВ та тарифу на розподіл природного газу Міненерго та НКРЕКП було не враховано обсяги витрат газу на покриття ВТВ. Відповідач зазначає, що публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Київоблгаз належним чином виконувало свої зобов'язання за договором, але виконання зобов'язань стало неможливим саме внаслідок бездіяльності третіх осіб - органів державної влади (Міненерго та НКРЕКП), що полягають у невиконанні норм ст. 30 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. 9 Закону України "Про природні монополії", норм визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, а також визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затверджених наказом Мінпаливенерго від 30.05.2003 року № 264. Саме дії третіх осіб призвели до часткової неможливості оплати відповідачем того обсягу природного газу, який не було враховано при встановленні тарифів на розподіл природного газу. За умови дотримання Міненерго та НКРЕКП вимог вищезазначених законодавчих та підзаконних нормативних актів, тариф на розподіл природного газу для публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Київоблгаз повинен був врахувати більший обсяг природного газу для потреб ВТВ, який би повністю охоплював величину природного газу придбаного за договором № 13-222-ВТВ, а відтак дозволив би уникнути настання обставин непереборної сили - форм-мажорні обставини.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором, на період дії форс-мажорних обставин, спричинених незаконними діями/бездіяльністю третіх осіб, на які публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Київоблгаз не може вплинути, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Зазначений відзив був прийнятий судом до розгляду та залучений до матеріалів справи.

В судовому засіданні 16.05.2016 року оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 30.05.2016 року.

30.05.2016 року через канцелярію суду від позивача надійшли заперечення на відзив, які були прийняті судом до розгляду та залучені до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.05.2016 строк розгляд спору було продовжено в порядку, передбаченому ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 30.05.2016 року оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 21.06.2016 року.

21.06.2016 року через канцелярію суду від відповідача надійшли письмові пояснення, які були прийняті судом до розгляду та залучені до матеріалів справи

В судовому засіданні 21.06.2016 року оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 29.06.2016 року.

29.06.2016 року через канцелярію суду від відповідача надійшли письмові пояснення, які були прийняті судом до розгляду та залучені до матеріалів справи

В судових засіданнях 29.06.2016 року та 04.07.2016 року оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 04.07.2016 року та 15.07.2016 року відповідно.

15.07.2016 року через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про призначення судової експертизи, оскільки останній вважає, що існують обставини, які обумовлюють необхідність проведення вищезазначеної експертизи.

Відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 Про деякі питання практики призначення судової експертизи)

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вислухавши думку представника позивача, який вважає призначення судової експертизи недоцільним, суд вирішив відмовити в задоволенні клопотання про призначення експертизи.

15.07.2016 року через канцелярію суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, які були прийняті судом до розгляду та залучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.07.2016 року оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 21.07.2016 року.

21.07.2016 року через канцелярію суду від відповідача надійшли доповнення до відзиву, які були прийняті судом до розгляду та залучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 21.07.2016 року оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 05.08.2016 року.

05.08.2016 року через канцелярію суду від відповідача надійшли письмові пояснення, які були прийняті судом до розгляду та залучені до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 05.08.2016 року було призначено колегіальний розгляд справи № 911/1173/16.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення колегії суддів у справі №911/1173/16 призначено колегію у складі трьох суддів: суддя Щоткін О.В. головуючий, судді Кошик А.Ю., Бабкіна В.М.

Ухвалою суду від 11.08.2016 року справу № 911/1173/16 прийнято до провадження у складі колегії: головуючий суддя Щоткін О.В., судді Кошик А.Ю., Бабкіна В.М., розгляд справи призначено на 22.09.2016 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.09.2016 року було відкладено розгляд справи на 11.10.2016 року.

На підставі повторного автоматизованого розподілу, у звязку з перебуванням судді Бабкіної В.М. у відпустці, справу № 911/1173/16 було передано для подальшого розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Щоткіна О.В. та суддів Кошика А.Ю. та Конюх О.В.

В судовому засіданні 11.10.2016 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях.

Відповідно до частини 2 статті 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення приймається судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Відповідно до ч. 1 статті 85 ГПК України, прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

В судовому засіданні 11.10.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

04 січня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» (Покупець) був укладений договір № 13-222-ВТВ на купівлю-продаж природного газу.

Відповідно до розділу 1 Договору (із змінами відповідно до додаткової угоди № 11 Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2013- 2015 роках природний газ, виключно для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат Покупця, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити газ на умовах цього Договору.

Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат Покупця (п. 1.2 договору).

Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 1 138 757 701,93 грн.

Із зазначених актів вбачається, що сторонами спору підписано акти без зауважень та за відсутності з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов Договору, тобто, відповідач не заперечував щодо обсягів, сум, якості поставленого газу та строків поставки за підписаними актами.

Таким чином, за наслідками дослідження матеріалів справи, судом встановлено, що позивач виконав взяті на себе зобовязання щодо поставки природного газу у відповідності до умов Договору.

Відповідно до п. 6.1. Договору, (із змінами відповідно до додаткової угоди № 11) встановлено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п.6.2 Договору.

У будь якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється Покупцем не пізніше 20-го числа місяця наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу.

Згідно статті 11 Договору (в редакції Додаткової угоди № 11), договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 21 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення.

За твердженням позивача, в порушення свого грошового зобовязання, вартість послуг з постачання природного газу відповідач оплатив лише частково, у звязку з чим позивач був змушений звернутись з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості за отриманий природний газ за Договором № 13-222-ВТВ.

Відповідач у свою чергу проти позову заперечив, посилаючись на те, що відповідно до п.1.2 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013 року газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат (ВТВ) та нормованих втрат. Можливість відповідача розрахуватись за природний газ для потреб ВТВ перед позивачем прямо залежить від затвердженого граничного допустимого розміру ВТВ, а також від наявності та суми передбаченої в тарифі на розподіл природного газу відповідної складової. Протягом 2014 - 2015 років при формуванні та затверджені гранично допустимого розміру ВТВ та тарифу на розподіл природного газу Міненерго та НКРЕКП було не враховано обсяги витрат газу на покриття ВТВ. Відповідач зазначає, що публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Київоблгаз належним чином виконувало свої зобов'язання за договором, але виконання зобов'язань стало неможливим саме внаслідок бездіяльності третіх осіб - органів державної влади (Міненерго та НКРЕКП), що полягають у невиконанні норм ст. 30 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. 9 Закону України "Про природні монополії", норм визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, а також визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затверджених наказом Мінпаливенерго від 30.05.2003 року № 264. Саме дії третіх осіб призвели до часткової неможливості оплати відповідачем того обсягу природного газу, який не було враховано при встановленні тарифів на розподіл природного газу. За умови дотримання Міненерго та НКРЕКП вимог вищезазначених законодавчих та підзаконних нормативних актів, тариф на розподіл природного газу для публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Київоблгаз повинен був врахувати більший обсяг природного газу для потреб ВТВ, який би повністю охоплював величину природного газу придбаного за договором № 13-222-ВТВ, а відтак дозволив би уникнути настання обставин непереборної сили - форм-мажорні обставини.

На підтвердження настання форс-мажорних обставин, що полягають у дії/бездіяльності третіх осіб, які призвели до унеможливлення виконання публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації Київоблгаз зобов'язання, визначеного п. 6.1 договору № №13-222-ВТВ від 04.01.2013 по оплаті придбаного протягом 2014 - 2015 років природного газу в частині обсягів виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат, які не були враховані при встановленні тарифів на розподіл природного газу, які настали з 01.05.2014 року та тривають досі, відповідачем залучено до матеріалів виданий Торгово-промисловою палатою сертифікат № 5850.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором, на період дії форс-мажорних обставин, спричинених незаконними діями/бездіяльністю третіх осіб, на які публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Київоблгаз не може вплинути, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відносно вказаного вище суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 8.1 договору, сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання обов'язків щодо договору, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Під форс-мажорними обставинами розуміють обставини, які виникли внаслідок непередбачених сторонами подій надзвичайного і невідворотного характеру, включаючи вибухи на газопроводі, пожежі, землетруси, повені, оповзні, інші стихійні лиха, війну або військові дії. Строк виконання зобов'язань відкладається на строк дії форс-мажорних обставин (пункт 8.2 договору).

Сторони зобов'язані негайно повідомити про обставини форс-мажору та протягом чотирнадцяти днів з дати їх виникнення надати підтверджуючі документи відповідно до законодавства (пункт 8.3 договору).

Відповідно до частини 3 статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з частиною 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме:загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

17.02.2016 року Торгово-промисловою палатою України виданий Сертифікат № 5850 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) на підтвердження настання форс-мажорних обставин, що полягають у дії/бездіяльності третіх осіб/органів державної влади, які призвели до унеможливлення виконання відповідачем зобов'язання, визначеного п. 6.1. договору № 13-222-ВТВ по оплаті придбаного протягом 2014-2015 років природного газу в частині обсягів виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат, які не були враховані при встановлені тарифів на розподіл природного газу, які настали з 01 травня 2014 року та тривають досі.

На виконання умов договору, відповідач листом від 23.02.2016 року повідомив позивача про наявність форс-мажорних обставин, які унеможливили виконання зобов'язань за договором № 13-222-ВТВ. В підтвердження настання форс-мажорних обставин позивачу було також надано копію сертифікату Торгово-промислової палати України від 17.02.2016 року.

За загальним правилом обов'язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов'язання є вина особи, яка його порушила (частина 1 статті 614 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Стаття 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Пунктом 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

За змістом частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Із наведеного вбачається, що для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання згідно зі статтею 617 Цивільного кодексу України, статтею 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв'язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Окрім того, повинен бути наявним елемент неможливості переборення особою перешкоди або її наслідків (альтернативне виконання). Відтак, для звільнення від відповідальності сторона також повинна довести неможливість альтернативного виконання зобов'язання.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачем на виконання умов укладеного договору здійснювалось постачання природного газу протягом 2013-2015 років відповідачу, а останнім цей газ споживався з призначенням згідно укладеного договору для виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат покупця.

Кореспондуючим обов'язком покупця, за приписами спірного правочину, є своєчасна оплата спожитого природного газу, який належним чином відповідач не виконав.

Посилаючись на неможливість оплати природного газу відповідач, посилається на те, що Міненерго та НКРЕКП при формуванні тарифу на розподіл природного газу для ПАТ по ГГ Київоблгаз не було враховано більшого обсягу природно газу для потреб ВТВ, який би повністю охоплював величину природного газу придбаного за договором №13-222-ВТВ, а відтак дозволив би уникнути настання обставин непереборної сили - форс-мажорні обставини.

Матеріалами справи підтверджується, що протягом дії договору №13-222-ВТВ відповідач отримував природний газ та погоджувався на його ціну, в тому числі й шляхом укладення додаткових угод щодо ціни на природний газ, при цьому був обізнаний щодо встановлених тарифів, тому господарський суд вважає, що обставини, зазначені у Сертифікаті №5850 Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 17.02.2016 року не є непереборною силою (форс-мажорними обставинами) в розумінні статті 617 Цивільного кодексу України щодо виконання обовязку зі сплати заборгованості, та, відповідно є не підставою для звільнення відповідача як від виконання основного зобовязання щодо оплати природного газу так і від відповідальності за його невиконання.

Судом також враховано те, що укладаючи договір та додаткові угоди до нього відповідач погоджувався як щодо ціни газу так і щодо обовязку сплатити вказану ціну газу. Крім того, позивач не може вплинути на формування тарифу на розподіл природного газу для ПАТ по ГГ Київоблгаз, в той час як перегляд рівня тарифу здійснюється як за ініціативою суб'єкта господарювання (в даному випадку відповідача), так і НКРЕ за умови відповідного обґрунтування такого перегляду (пункт 4.1 Процедури встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу, затвердженої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики 03.04.2013 року №369).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає заперечення відповідача безпідставними.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати отриманого природного газу, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованими.

Разом з тим, варто зазначити, що звертаючись з позовом до суду позивач просив стягнути з відповідача 370 039 811,78 грн. боргу за отриманий природний газ.

Втім, як вбачається з наданих відповідачем копій банківських виписок (том 1 арк. 202-203), оплата суми основного боргу в розмірі 22 775 452,31 грн. була здійснена відповідачем 30.03.2016 року та 31.03.2016 року, тобто до звернення позивача з позовом до суду, а саме до 01.04.2016 року (як свідчить відбиток поштового штампу на конверті, в якому до суду надійшла позовна заява).

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Аналогічна позиція викладена в п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Вказана обставина свідчить про те, що оплата суми боргу в розмірі 22 775 452,31 грн. була здійснена до подання позовної заяви до суду, у звязку з чим суд відмовляє в частині стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 22 775 452,31 грн.

Таким чином, станом на 01.04.2016 року (звернення позивача з позовом до суду) за відповідачем рахувалась заборгованість у розмірі 347 264 359,47 грн.

В свою чергу, судом встановлено, що основний борг у розмірі 188 873,46 грн. відповідачем було сплачено після порушення провадження у справі, а отже на час розгляду справи за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 347 075 486,01 грн., що також підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та не заперечується представником відповідача.

З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Аналогічна позиція викладена в п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

У звязку з тим, що заборгованість в розмірі 188 873,46 грн. відповідачем була погашена після звернення позивача з позовом до суду, суд припиняє провадження у справі в частині стягнення з відповідача 188 873,46 грн. на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 370 039 811,78 грн. боргу за отриманий природний газ підлягає частковому задоволенню у розмірі 347 075 486,01 грн.

Крім суми основного боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача 25 978 534,27 грн. пені за неналежне виконання зобовязань з оплати природного газу за лютий-вересень 2015 року та листопад-грудень 2015 року.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Суд, розглянувши розрахунок позивача, встановив, що ним було здійснено нарахування пені враховуючи дні часткової сплати заборгованості, зокрема: за 21.01.2016 року та за 29.01.2016 року.

З приводу цього, варто зазначити, що такі нарахування є безпідставними, оскільки у випадку оплати відповідачем коштів наступного дня після спливу строку, встановленого для проведення оплати, не є підставою для нарахування за цей день (день оплати) пені, оскільки наявний факт прострочення оплати на кілька годин, і, відповідно, - відсутній факт прострочення оплати на один день (який би зумовлював наявність підстави для нарахування додаткових сум за день прострочення).

Також, судом встановлено, що договором та законом не передбачено право позивача на нарахування відповідачу пені за кілька годин прострочення платежу, тобто, - менше однієї доби (календарного дня).

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється нарахування пені.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань № 14 від 17.12.2013.

Згідно з арифметичним розрахунком, який був зроблений судом з урахуванням п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013 № 14, за допомогою калькулятора штрафів системи Ліга-Закон та зазначених позивачем періодів нарахування пені, обґрунтованим розміром пені за прострочення виконання зобовязання у даному випадку є 25 845 397,43 грн., а, отже, позовна вимога про стягнення з відповідачів 25 978 534,27 грн. пені підлягає частковому задоволенню у розмірі 25 845 397,43 грн.

Позивач також заявляє до стягнення з відповідача 1 771 263,70 грн. 3 % річних за неналежне виконання зобовязань з оплати природного газу за лютий-вересень 2015 року та листопад-грудень 2015 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних, судом встановлено, що при здійсненні розрахунку позивачем також не було враховано вимог п. 1.9. наведеної вище постанови Пленуму та здійснено нарахування у дні, коли відбувались часткові оплати, у зв'язку з чим, за наслідком здійсненого судом перерахунку заявлених сум 3% річних за допомогою калькулятора штрафів системи Ліга-Закон, відповідна позовна вимога задовольняється частково, у розмірі 1 762 186,19 грн.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В частині стягнення 188 873,46 грн. основного боргу суд припиняє провадження у справі. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню 347 075 486,01 грн. основного боргу, 25 845 397,43 грн. пені та 1 762 186,19 грн. 3% річних. В іншій частині позову суд відмовляє.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає, що витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі, коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. Передбачені нею наслідки можуть наставати в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом. Зазначеної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України в пункті 4.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене та встановлені судом обставини справи, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 194 791, 49 грн. судового збору.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями, 44, 49, статтями 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. В частині стягнення 188 873,46 грн. основного боргу припинити провадження.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Київоблгаз (08150, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, вул. Шевченка, 178; ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) - 347 075 486 (триста сорок сім мільйонів сімдесят пять тисяч чотириста вісімдесят шість) грн. 01 коп. основного боргу, 25 845 397 (двадцять пять мільйонів вісімсот сорок пять тисяч триста девяносто сім) грн. 43 коп. пені, 1 762 186 (один мільйон сімсот шістдесят дві тисячі сто вісімдесят шість) грн.19 коп. 3% річних та 194 791 (сто девяносто чотири тисячі сімсот девяносто одну) грн. 49 коп. судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення 26.10.2016р.

Головуючий суддя О.В. Щоткін

Суддя А.Ю. Кошик

Суддя О.В. Конюх