РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2016Справа №910/14974/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/14974/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Перший трубний завод";

до публічного акціонерного товариства "Трест Київпідземшляхбуд-2";

про стягнення 9 566,51 грн.

Представники сторін:

від позивача: Сизоненко С.В., довіреність № 3 від 11.01.2016р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший трубний завод" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Трест Київпідземшляхбуд-2" (далі-відповідач) про стягнення 9 566,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо оплати поставленого, у період з 31.07.2013р. по 25.09.2013р., за видатковими накладними, товар, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 5299,74 грн., за прострочення сплати якої нараховані інфляційні втрати в розмірі 3881,23 грн. та 3% річних - 385,54 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2016р. порушено провадження у справі № 910/14974/16, розгляд справи призначений на 22.09.2016р.

05.09.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли витребувані судом докази та заява про зменшення позовних вимог.

21.09.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи та письмові пояснення по справі.

У судовому засіданні 22.09.2016р. представник позивача заперечував стосовно відкладення розгляду справи.

З метою повного та об'єктивного дослідження матеріалів справи та у зв'язку з клопотанням представника відповідача, господарський суд відклав розгляд справи на 13.10.2016.

Дослідивши у судовому засіданні 13.10.2016 заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність її прийняття, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Судом встановлено, що подана позивачем заява про зменшення розміру позовних вимог не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, тому приймається до розгляду.

Отже, позовні вимоги розглядаються в межах нової ціни, визначеної позивачем у сумі 4265,47 грн.

Представник позивача у судове засідання 13.10.2016 з'явився, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 13.10.2016 вдруге не з'явився та витребувані судом докази не подав.

Проте, через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача заперечив щодо відкладення розгляду справи.

Суд, розглянувши клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, відмовив у його задоволенні з огляду на наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України, судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Господарським судом прийнято до уваги, що справа за клопотанням представника відповідача вже відкладалась, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Проте, відповідач своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався та витребувані судом докази не подав.

Отже, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, а також приймаючи до уваги, що відповідачем до свого клопотання не додано жодного доказу на його обґрунтування, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Відтак, суд вважає, що відповідач недобросовісно користується наданими йому процесуальними правами та не вбачає перешкод щодо розгляду справи по суті за відсутності представника відповідача.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до ст. 82 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та витребуваних судом.

У судовому засіданні 13.10.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що позивач здійснив відвантаження товару відповідачу, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних: № СТІ-410 від 31.07.2013; № СТІ-410Н від 31.07.2013; № СТІ-344 від 09.08.2013; № ТІ-256/1Н від 27.08.2013; № СТІ-256/1 від 27.08.2013; № ТІ-556/1НА від 29.08.2013; № СТІ-344/2 від 03.09.2013; № ТІ-642Н від 25.09.2013; № СТІ-344/3 від 26.09.2013; № ті-410 від 29.07.2013; № ті-344 від 06.08.2013; № ТІ-256/1 від 11.06.2013; № ті-344/2 від 23.08.2013; № ті-344/3 від 16.09.2013; № ті-642 від 25.09.2013.

З наявних у матеріалах справи копій видаткових накладних вбачається, що позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 147 918,27 грн.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 1 ст. 181 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням приписів ст. 181 Господарського кодексу України, підписані сторонами видаткові накладні є фактично договорами поставки, укладеними у спрощений спосіб, шляхом прийняття відповідачем від позивача товару.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар, що підтверджується видатковими накладними.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами було укладено договір поставки шляхом вчинення сторонами обопільних дій, а саме поставлення товару позивачем та його прийняття відповідачем, що підтверджується підписами уповноважених представників сторін на видаткових накладних.

Позивач зазначив суду про те, що відповідачем не було оплачено поставлений позивачем товар, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 5 299,74 грн.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Щодо строків оплати товару, суд зазначає наступне.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 17.07.2012 р. N 01-06/928/2012, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 28.02.2012 р. у справі № 5002-8/481-2011.

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 21.04.2011 р. у справі № 9/252-10.

Отже, відповідач, згідно з приписами чинного законодавства України, зобов'язаний оплатити поставлений товар одразу після прийняття товару та підписання видаткових накладних на цей товар.

Проте, після звернення позивача із позовом до суду, відповідачем було сплачено на користь позивача 5 299,74 грн., що підтверджується банківською випискою, копія якої наявна в матеріалах справи, в зв'язку з чим позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог.

З урахуванням поданої позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 318,54 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3 883,93 грн.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, а не штрафною санкцією.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування 3% річних та інфляційних втрат, задовольняє останні за розрахунками позивача, які наведені в заяві про зменшення позовних вимог та які є арифметично вірними.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Трест Київпідземшляхбуд-2" (02105, м. Київ, вулиця Тампере, будинок 13-Б; ідентифікаційний код: 04012721) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший трубний завод" (04074, м. Київ, вулиця Резервна, будинок 8-А; ідентифікаційний код: 34427263) 3% річних в розмірі 381 грн. 54 коп., інфляційні втрати - 3 883 грн. 93 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378,00 грн. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 18.10.2016.

Суддя А.І. Привалов