ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2016 р. Справа № 922/1987/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В. О. , суддя Шевель О. В.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників:

позивача - Єфременко О.О.(дов. №14-88 від 18.04.2014р.)

відповідача - Сивак А.Ю. (дов. №24 від 30.12.2011р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вх. № 2504 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2016р. у справі №922/1987/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5", с. Подвірки

про стягнення коштів в розмірі 57212723,23 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 31.08.2016р. у справі №922/1987/16 (суддя Денисюк Т.С.) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ - 5" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" суму основного боргу в розмірі 10287897,50 гривень, суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 4968041,97 гривень, 3% річних в розмірі 1651321,55 гривень та суму судового збору в розмірі 206 700,00 гривень. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 24398178,57 гривень та інфляційних втрат в розмірі 424715,10 гривень - відмовлено. В частині стягнення основної заборгованості в розмірі 15482568,54 гривень - провадження у справі припинено.

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" із рішенням місцевого господарського суду не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2016р. у справі №922/1987/16 в частині відмови в стягненні 24398178,57 грн. пені скасувати; прийняти в цій частині нове рішення, за яким стягнути з ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 24398178,57 грн. пені, в стягненні яких було відмовлено господарським судом Харківської області, в іншій частині рішення - залишити без змін. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм Господарського кодексу України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2016р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду на 18.10.2016р.

05.10.2016р. від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2016р. у справі №922/1987/16 - без змін.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2016р. у справі №922/1987/16 в частині відмови в стягненні 24398178,57 грн. пені; прийняти в цій частині нове рішення за яким стягнути з ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 24398178, 57 грн. пені, в іншій частині рішення - залишити без змін.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2016р. у справі №922/1987/16 - без змін. При цьому, представник повідомив, що погоджується з сумою заборгованості за договором купівлі - продажу природного газу від 25.12.2014р. №3286/15 - ТЕ - 32, а також нарахованими 3% річних та інфляційними втратами.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи, заслухавши учасників процесу, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

25.12.2014р. між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №3286/15-ТЕ-32 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець зобов'язався прийняти та оплатити природний газ на умовах цього договору.

Згідно ч. 1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Відповідно до п.3.1. договору продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п.3.3. договору).

Згідно п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (ст. 11 договору).

Додатковими угодами №1 від 25.03.2015р., №2 від 27.07.2015р., №3 від 21.10.2015р. до договору купівлі - продажу природного газу від 25.12.2014р. №3286/15 - ТЕ - 32 викладено п. 5.2 договору щодо ціни газу у нових редакціях.

З актів приймання - передачі природного газу вбачається, що позивач протягом січня - квітня та червня - грудня 2015р. поставив відповідачу газ на загальну суму 389258830,50 грн.

Однак, в порушення умов договору відповідач свої зобов'язання за договором виконав частково, у зв'язку з чим позивач у червні 2016р. звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 25770466,04 грн., пені в розмірі 24398178,57 грн., 3% річних в розмірі 1651321,55 грн. та суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, в розмірі 5392757,07 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідач порушив вимоги чинного законодавства, умови спірного договору та прострочив виконання взятих на себе грошових зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що після порушення провадження у справі відповідач частково погасив основний борг за договором купівлі-продажу природного газу №3286/15-ТЕ-32 від 25.12.2014р. у сумі 15482568,54 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень.

З огляду на зазначене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про припинення провадження у справі в частині стягнення 15482568,54 грн., у зв'язку з відсутністю предмету спору, відповідно до п. 1-1 ст. 80 ГПК України, та задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 10287897,50 грн.

Також, за неналежне виконання зобов'язань за договором, позивач нарахував відповідачу 3% річних в розмірі 1651321,55 грн. та інфляційні у розмірі 5392757,07 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог про стягнення суми 3% річних в розмірі 1651321,55 грн. Також, колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 4968041,97 грн., та відмови в частині стягнення 424715,10 грн.

Крім того, пунктом 7.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Враховуючи, положення ст. 231 Господарського кодексу України та умови договору позивач просив стягнути на свою користь пеню у розмірі 24398178,57 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, суд першої інстанції вказав на неправомірність нарахування неустойки під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Колегія суддів зазначає, що позивач погоджується з рішенням господарського суду Харківської області від 31.08.2016р. у справі №922/1987/16 щодо припинення провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 15482568,54 грн. та відмовою у задоволення позовних вимог щодо стягнення 424715,10 грн. інфляційних нарахувань.

Однак, проти відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені заперечує, вказуючи на те, що за положеннями ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів та припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання боржником зобов'язань перед конкурсними кредиторами.

На думку позивача, враховуючи те, що він є поточним кредитором, оскільки заборгованість відповідача виникла у 2013р., тобто вже після порушення справи про банкрутство ПАТ "Харківська ТЕЦ-5", дія мораторію на стягнення пені з ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" не поширюється.

Проте, колегія суддів вважає таки доводи апелянта необґрунтованими враховуючи наступне.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.12.2002 року порушено провадження у справі №Б-23/75-02 про банкрутство ДП "Харківська ТЕЦ-5" за заявою ВАТ "АТП-16351"; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.01.2011 року змінено найменування боржника на ПАТ "Харківська ТЕЦ-5".

Провадження у справі №Б-23/75-02 триває.

В силу п.1-1 ч.1 Розділу Х "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції чинній з 19.01.2013 року) положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Оскільки справу про банкрутство відносно відповідача було порушено 16.12.2002 року, то до правовідносин сторін застосовуються положення Закону України від 14.05.1992 року № 2343-ХІІ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції 1999р.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Разом із тим, Закон визначає, що конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Частиною четвертою статті 12 цього Закону встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 12 Закону, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто, вказана норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний з визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію. Тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення. Крім того, не може розглядатися питання про поширення чи непоширення мораторію на не нараховану неустойку, оскільки законом виключена можливість виникнення та існування відносин нарахування неустойки боржнику, щодо якого діє мораторій, введений при провадженні справи про його банкрутство.

Виходячи із змісту Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 12.03.2013 року у справі № 3-71гс12 та у постанові від 01.10.2013 року у справі №3-27гс13, і згідно зі ст. 111-28 ГПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 34, 43, 82 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює обставини справи у відповідності до свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності та приймає рішення за результатами оцінки всіх доказів, які були визнані судом як належні та допустимі.

На підставі викладеного, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2016р. у справі №922/1987/16 - без змін.

Керуючись статтями 49, 85, 91, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2016р. у справі №922/1987/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 19.10.16р.

Головуючий суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Фоміна В. О.

Суддя Шевель О. В.