КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2016 р. Справа№ 910/14305/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 17.10.2016

розглядаючи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вікторія" на рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2016 (повне рішення складено 02.09.2016)

у справі №910/14305/16 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Вікторія"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Трейдінг"

про стягнення 186 254, 10 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.08.2016 у справі №910/14305/16 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ТОВ "Вікторія" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2016 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, на підставі висновків, які не відповідають обставинам справи, а також при неправильному застосуванні судом норм матеріального права.

Ухвалою від 16.09.2016 Київським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Сулім В.В. прийнято вказану вище апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи №910/14305/16 за участю уповноважених представників сторін.

11 жовтня 2016 року ТОВ "Агро Трейдинг" на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2016 - без змін.

Представник відповідача брав участь у судовому засіданні від 17.10.2016, в якому надавав свої пояснення, заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2016 у справі №910/14305/16 - без змін.

Представник позивача в судове засідання від 17.10.2016 не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги те, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка представників сторін без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.06.2016 між ТОВ "Вікторія" (постачальник) та ТОВ "Агро Трейдінг" (покупець) укладено договір поставки сільськогосподарської продукції № 22/06п, відповідно до якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність (повне господарське відання) покупця пшениця 3 класу урожаю 2015 року (товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар за згодою сторін на умовах, передбачених договором.

Відповідно до положень пунктів 8.1 та 8.2 договору даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 8.1 цього договору та закінчується моментом повного виконання зобов'язань сторонами.

Згідно з пунктом 1.4 договору поставка товару буде здійснюватися партіями. Найменування, кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю, вартість, строки, умови, порядок і терміни поставки кожної окремої партії товару, визначаються в специфікаціях, які є невід'ємною частиною даного договору, а також в видаткових накладних та інших супровідних документах.

Пунктом 3.4. договору сторонами погоджено, що право власності на товар, а також усі пов'язані з ним ризики переходять від постачальника до покупця з моменту передачі його постачальником покупцю. Моментом поставки і переходу права власності від продавця до покупця на товар - є дата фактичної передачі товару покупцеві або його уповноваженому представнику, що підтверджується належним чином оформленою і підписаною уповноваженими представниками сторін видатковою накладною.

У відповідності до пункту 4.1. договору визначено, що ціна на кожну партію товару визначається в специфікаціях, які є від'ємною частиною даного договору, а також вказується в рахунках-фактурах, видаткових накладних та інших супровідних документах.

Положеннями пункту 4.3 договору передбачено, що форма оплати - попередня оплата шляхом безготівково переказу грошових коштів покупцем згідно виставленого постачальником рахунку - фактурі на оплату або іншим чином що не суперечить чинному законодавству України.

Термін оплати - протягом двох банківських днів з дати підписання даного договору та специфікації (пункт 4.4 договору).

22.06.2016 між ТОВ "Вікторія" (постачальник) та ТОВ "Агро Трейдінг" (покупець) підписано специфікацію №1 до договору поставки сільськогосподарської продукції № 22/06п від 22.06.2016, відповідно до якої продавець поставляє покупцю пшеницю 3 кл. урожаю 2015 року у кількості 1400,00 метричних тон (+-10%) загальною вартістю 5 782 000 грн 00 коп. в т.ч. ПДВ.

Пунктом 3 специфікації визначено умови поставки товару : FСА (завантажено в автотранспорт покупця) склад постачальника (с. Княжики, Монастирищенський район, Черкаська область) шляхом самовивозу товару покупцем (його уповноваженим представником) або уповноваженим перевізником. Терміни та умови поставки по даному договору застосовуються згідно "Правил ІНКОТЕРМС" в редакції 2010 року.

Строк поставки товару згідно специфікації - не пізніше 30 червня 2016 року (пункт 5 специфікації).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем як покупцем взятих на себе зобов'язань за договором щодо попередньої оплати товару у розмірі та в строки встановлені договором, позивач звернувся з позовом до суду та просив стягнути з відповідача на свою користь 136 265 грн.20 коп. штрафу та 49 988 грн.90 коп. пені.

При прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у позові, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ТОВ "Вікторія" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2016 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі на підставі того, що судом першої інстанції невірно застосовано норми Цивільного кодексу України, а саме положення ст. 538 ЦК України. Також зазначив, що суд не дослідив п.п. 4.3, 4.4 договору поставки сільськогосподарської продукції №22/06п від 22.06.2016 та прийшов до помилкового висновку.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами частини 4 статті 265 Господарського кодексу України встановлено що, сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, кількість товару становила 1400,000 тон., загальною вартістю 5 782 000,00 грн. з ПДВ.

Так, на виконання умов укладеного договору поставки сільськогосподарської продукції №22/06п від 22.06.2016 відповідачем на підставі виставленого позивачем рахунку-фактури № В-1 від 22.06.2016 було проведено попередню оплату за товар в розмірі 4 419 347 грн.80 коп. В свою чергу, позивачем 22.06.2016, 23.06.2016, 24.06.2016, 27.06.2016, 29.06.2016, 30.06.2016, 02.07.2016, 08.07.2016 було передано покупцю товар у кількості 1070,060 тонн на загальну суму 4 419 347 грн.80 коп., що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Крім того, згідно з п. 4.4. договору термін оплати товару складає 2 (два) банківських дні з дати підписання договору і специфікації, а положеннями п. 4.3 договору сторонами визначено, що форма оплати товару здійснюється у формі попередньої оплати шляхом безготівкового переказу грошових коштів покупцем згідно виставленого постачальником рахунку-фактури на розрахунковий рахунок постачальника, вказаний в договорі або у рахунку-фактурі на оплату або іншим чином, що не суперечить чинному законодавству України.

Зазначеними вище нормами чинного законодавства України вказано, що, крім попередньої оплати визначено інші способи оплати товару, а саме - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що відповідачем в повному обсязі не здійснено попередню оплату за визначений у специфікації обсяг товару у строк, встановлений у пункті 4.4 договору, підлягає застосуванню будь-який із зазначених вище способів оплати товару.

На підставі вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у разі нездійснення відповідачем попередньої оплати товару зобов`язання позивача щодо поставки решти товару не виникало, нездійснення ним на свій ризик поставки товару без попередньої оплати не надає йому права вимагати оплати такого товару і правових підстав для задоволення позову не було.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 29.04.2015 у справі № 910/22251/14.

Стосовно твердження апелянта про стягнення з відповідача на свою користь 136 265 грн. 20 коп. штрафу та 49 988 грн. 90 коп. пені., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем як покупцем взятих на себе зобов'язань за договором щодо попередньої оплати товару у розмірі та в строки встановлені договором, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до п. 5.1 договору сторони визначили, що за несвоєчасну та/або неповну оплату товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент несплати, від суми, що несплачена за кожну добу прострочення, а також штраф у розмірі 10 % від суми несвоєчасно сплаченого товару.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

За умовами статті 538 Цивільного кодексу України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Отже, виконання сторонами договору купівлі-продажу своїх обов'язків має зустрічний характер, тому невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару є підставою застосування статті 538 Цивільного кодексу України, відповідно до положень якої продавець має право зупинити виконання своїх обов'язків за договором або відмовитися від його виконання частково або повністю.

Таким чином, нарахування пені та штрафу за невиконання зобов'язання стосовно попередньої оплати товару не відповідає вимогам ст.ст. 693 та 538 Цивільного кодексу України та вказує на відсутність підстав для визнання позовних вимог обґрунтованими та законними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 26.02.2014 у справі № 5010/1234/2012-19/61.

А так, як сторонами не надано доказів поставки відповідачу товару на суму 1 362 652 грн. 20 коп., то в останнього відсутній обов'язок оплати товару на вказану суму, отже відсутні і правові підстави для застосування штрафних санкцій за несвоєчасну та/або неповну оплату товару покупцем, передбачених пунктом 5.1 договору поставки сільськогосподарської продукції № 22/06п від 22.06.2016.

Отже, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 136 265 грн. 20 коп. штрафу та 49988 грн. 90 коп. пені за неналежне виконання грошових зобов'язань за договором поставки сільськогосподарської продукції № 22/06п від 22.06.2016 не підлягають задоволенню, у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2016 у справі №910/14305/16 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2016 у справі №910/14305/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вікторія" - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вікторія" на рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2016 у справі №910/14305/16 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 29.08.2016 у справі №910/14305/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/14305/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк