ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.10.2016 Справа № 920/898/16
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/898/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМИГАЗ ЗБУТ», м. Суми,

до відповідача Комунального закладу Білопільської районної ради «Білопільська центральна районна лікарня», м. Білопілля Сумської області,

про стягнення 513505,67 грн.,

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю № 83 від 23.03.2016 року,

відповідача не зявився.

Суть спору: відповідно до поданого позову, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за постачання природного газу на загальну суму 513505,67 грн., в тому числі: 506891,24 грн. основного боргу за поставлений природний газ, 458,11 грн. інфляційних збитків та 6156,32 грн. 3 % річних, а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 7702,59 грн.

Відповідач свого представника в засідання суду не направив.

13.10.2056 від відповідача до суду надійшло клопотання № 11/1937 від 13.10.2016 (факс), в якому він зазначає, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить суд розглянути справу без участі представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини першої статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі усної домовленості ним за березень - квітень 2016 року поставлено та протранспортовано відповідачеві природного газу на загальну суму 506891,24 грн., що підтверджується матеріалами справи, зокрема, актами приймання-передачі природного газу № СМЗ00005650, № СМЗ00005651, № СМЗ00005649 від 31.03.2016 року та № СМЗ00006727 від 30.04.2016 року, але відповідач за отриманий природний газ не розрахувався, в звязку з чим, у відповідача станом на 09.09.2016 року виникла заборгованість перед позивачем за спожитий природний газ в розмірі 506891,24 грн.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобовязання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Статтею 174 цього ж Кодексу визначено, що господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із частиною першою статті 175 зазначеного вище Кодексу, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обовязку.

Частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Беручи до уваги зміст правовідносин, які склалися між сторонами, та характер взятих ними зобовязань, можна дійти висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 712 Цивільного кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

Отже, з урахуванням вищенаведених правових норм, між сторонами у справі виникло майново-господарське зобовязання, в силу якого відповідач повинен оплатити отриманий товар, а позивач має право вимагати від відповідача виконання його обовязку.

Відповідно до частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З приписів зазначеної норми випливає обовязок відповідача оплатити товар після його прийняття та прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Враховуючи, що сторони підписали акти приймання-передачі природного газу, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, та є підставою виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Таким чином, акти приймання - передачі природного газу, за якими відповідач отримав товар, є самостійними підставами виникнення обовязку відповідача здійснити розрахунки з позивачем.

Вказана правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 28.02.2012 № 5002-8/481-2011 та від 21.04.2011 № 9/252-10, а також в Інформаційному листі від 17.07.2012 № 01-06/928/2012.

У висновках Верховного суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої 111-16 Господарського процесуального кодексу України, за II півріччя 2014 року зазначено, що до правовідносин купівлі-продажу не можуть бути застосовані загальні положення статті 530 Цивільного кодексу України, оскільки термін виконання зобовязання, що випливає з таких правовідносин, чітко визначений спеціальною нормою права, а саме, статтею 692 Цивільного кодексу України, відповідно до якої покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього (постанова Верховного Суду України від 30.09.2014 року у справі № 3-121 гс14).

Акти приймання-передачі природного газу № СМЗ00005650, № СМЗ00005651, № СМЗ00005649 від 31.03.2016 року та № СМЗ00006727 від 30.04.2016 року підписані відповідачем без зауважень.

У актах даних приймання-передачі обсягів природного газу зазначено найменування складових вартості постачання природного газу, обсяг, ціна газу та дата їх складання, а також кінцевий термін оплати - 10 число місяця наступного за звітним.

Із наведеного вбачається, що за загальним правилом, обовязок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, з урахуванням кінцевого терміну оплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 07.10.2014 року у справі № 904/4451/13.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених зазначеним кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобовязання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Стаття 629 Цивільного кодексу України визначає, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним з наслідків порушення зобовязання, передбачених статтею 611 цього ж Кодексу є сплата неустойки. За змістом статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором.

Факт отримання відповідачем природного газу повністю підтверджується матеріалами справи, зокрема актами приймання-передачі природного газу № СМЗ00005650, № СМЗ00005651, № СМЗ00005649 від 31.03.2016 року та № СМЗ00006727 від 30.04.2016 року (а.с. 15-16), а також актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.09.2016 по 08.09.2016 (а.с. 18), які підписано сторонами та скріплено їх печатками.

Проте, в порушення вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриманий природний газ не розрахувався, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що фактично на момент розгляду справи зобовязання з оплати отриманого природного газу відповідачем не виконано, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожитий природний газ в сумі 506891,24 грн. визнаються судом обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню на підставі статей 525, 526, 629, 692 Цивільного кодексу України.

За несвоєчасне виконання грошових зобовязань позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних в сумі 6156,32 грн. за періоди з 11.04.2016 по 10.05.2016 та з 11.05.2016 по 10.09.2016, а також інфляційні збитки в сумі 458,11 грн. за травень 2016 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

З огляду на викладене, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобовязань щодо своєчасної оплати отриманого природного газу, правомірними, обґрунтованими і підлягаючими задоволенню є позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 6156,32 грн. за періоди з 11.04.2016 по 10.05.2016 та з 11.05.2016 по 10.09.2016 та інфляційних збитків в сумі 458,11 грн. за травень 2016 року на підставі положень статті 625 наведеного вище Кодексу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 цього ж Кодексу визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги визнаються судом правомірними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Комунального закладу Білопільської районної ради «Білопільська центральна районна лікарня» (41800, Сумська область, м. Білопілля, вул. Маяковського, буд. 27, ідентифікаційний код 02007489) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМИГАЗ ЗБУТ» (40000, м. Суми, вул. Береста, буд. 21, ідентифікаційний код 39586236) основний борг в сумі 506891,24 грн., 3 % річних в сумі 6156,32 грн., інфляційні збитки в сумі 458,11 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 7702,59 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 19.10.2016.

Суддя ОСОБА_2