ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2016 р.Справа № 915/809/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Жекова В.І.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

За участю представників сторін:

від ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії - ОСОБА_1 за довіреністю;

Представник позивача у судове засідання не зявився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 13.09.2016

у справі №915/809/16

за позовом Державного підприємства "Миколаївський морський торгівельний порт"

до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

про стягнення 110 141,58 грн.

ВСТАНОВИВ

У липні 2016 державне підприємство "Миколаївський морський торгівельний порт" (далі ДП "Миколаївський морський торгівельний порт") звернулось до господарського суду Миколаївської області із позовом до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії) в якому просило стягнути з останнього суму основного боргу у розмірі 104 938,82 грн. та 5202,76 пені.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 13.09.2016 (суддя Мавродієва М.В.) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт 104938,82 грн. основного боргу, 5201,07 грн. пені та 1651,95 грн. судового збору.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що сторони у даній справі домовились (шляхом укладення договору) про відшкодування відповідачем позивачу плати за земельні ділянки, яку останній правомірно самостійно сплачує до органів державної податкової служби, оскільки є постійним землекористувачем з оформленням відповідного права користування. Як зазначено місцевим господарським судом, на час укладення договору та на час розгляду даної справи, відповідачем не оформлено право власності чи право користування земельними ділянками, на яких знаходяться належні йому на праві господарського відання об'єкти нерухомого майна. Земельні ділянки не передавались позивачем відповідачу у встановленому законодавством порядку в користування (доказів зворотнього суду не подано). Натомість, на думку місцевого господарського суду, знаходження належних відповідачу на праві господарського відання об'єктів нерухомого майна свідчить про фактичне користування земельними ділянками, у зв'язку із чим між сторонами укладено договір.

Місцевим господарським судом зазначено, що у звязку з невиконанням відповідачем умов договору №135-В-МИФ-13/226-р про відшкодування витрат на сплату земельного податку, на день розгляду справи, за відповідачем рахується заборгованості перед позивачем у сумі 104938,82 грн., яка обґрунтована позивачем та підтверджується наявними матеріалами справи.

До того ж, перевіривши розрахунок пені наданий позивачем, судом першої інстанції було встановлено, що останній здійснено з певними арифметичними помилками, а тому судом було самостійно зроблено розрахунок пені та встановлено, що загальний розмір пені за неналежне виконання відповідачем зобовязань по договору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 5201,07 грн., а тому, в частині стягнення пені у сумі 1,69 грн. судом відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Миколаївської області від 13.09.2016 у справі №915/809/16 скасувати і прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийняте за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Так, посилаючись на приписи ст.ст. 270, 14.1.72, 287.6, 14.1.73, 38.2, 36 Податкового кодексу України апелянт зазначає, що сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом або представником платника податку, однак, відповідно до п. 87.7 ст. 87 ПК України забороняється будь-яка уступка грошового зобов'язання або податкового боргу платника податків третім особам.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно проігноровано зазначені нормативно правові акти і як наслідок зроблено хибний висновок, що адміністрація зобовязана відшкодовувати витрати на сплату земельного податку позивачеві.

Щодо укладеного договору від 30.12.2013 №226-Р (№135-В-МИФ-13) „Про відшкодування витрат на сплату земельного податку, скаржник посилаючись на п. 2.3 постанови суду Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 №11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними зазначає, що п. 2.6, п.п. 3.1.1. та п.п. 3.1.2. договору обумовлені умови користування адміністрацією земельних ділянок, а саме п. 2.6 договору встановлено, що у разі користування земельною ділянкою плата здійснюється виключно за фактичний період користування земельною ділянкою стороною 1 згідно п. 1.4. цього договору; п.п. 3.1.1. договору визначено, що відшкодування земельного податку стороні 2 здійснюється виключно за фактичне користування земельною ділянкою згідно п. 1.4. цього договору; п.п. 3.1.2. визначено, що відшкодування земельного податку стороні 2 здійснюється виключно за кількість одиниць площі оподаткування земельної ділянки, яка використовується стороною 1 за ставками земельного податку, встановленого чинним законодавством.

Однак, апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано, що згідно глави 15 „Право користування землею ЗК України передбачено наступні форми користування землею, а саме право постійного користування земельною ділянкою (ст. 92 ЗК України); право оренди земельної ділянки (ст. 93 ЗК України).

Як відзначає скаржник, у жодному з цих випадків ДП „ММТП не є особою, яка наділена правом або повноваженнями щодо надання земельної ділянки у користування ДП „АМПУ.

Також, за твердженням апелянта, судом не враховано доводи відповідача, що зазначеним договором фактично передбачено надання в користування земельних ділянок у спосіб, який не передбачений чинним законодавством.

Як стверджує апелянт, будь-які земельні ділянки у порядку визначеному діючим законодавством щодо передачі земельної ділянки у власність чи у користування до ДП „АМПУ не передавалися, у звязку з чим апелянт вважає, що правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що в свою чергу суперечить вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України, якою визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи наведене, апелянт вважає, що в порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд першої інстанції не забезпечив всебічного та обєктивного розгляду справи.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 06.10.2016 апеляційну скаргу ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Жекова В.І.

05.10.2016 Одеським апеляційним господарським судом було отримано відзив на апеляційну скаргу та 25.10.2016 доповнення до відзиву від ДП "Миколаївський морський торгівельний порт" в яких останнє просило залишити рішення господарського суду Миколаївської області від 13.09.2016 у справі №915/809/16 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також, 25.10.2016 від позивача надійшло клопотання в якому останнє просило розглянути справу без участі представника ДП "Миколаївський морський торгівельний порт".

У судовому засіданні від 26.10.2016 представник відповідача підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на їх задоволенні.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК України апеляційна інстанція не звязана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а згідно до приписів ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2013 між Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (сторона 1) та Державним підприємством Миколаївський морський торговельний порт (сторона 2) було укладено договір №226-Р про відшкодування витрат на сплату земельного податку за умовами п.1.1.-1.4. якого сторона 1 відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства зобов'язується відшкодовувати стороні витрати на сплату земельного податку. Сторона 2 укладанням цього договору підтверджує, що вона є платником земельного податку відповідно до ст.269 Податкового кодексу України, а саме є землекористувачем. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, яка перебуває у користуванні сторони 2 згідно переліку вказаному у договорі. Відшкодуванню підлягають витрати на сплату земельного податку на земельні ділянки згідно переліку вказаному у договорі (в редакції додаткової угоди №3).

Між сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 22.12.2014, додаткову угоду №2 від 10.02.2015 та додаткову угоду №3 від 03.02.2016, згідно до яких сторони змінювали строк договору, перелік ділянок, з яких підлягають відшкодуванню витрати на сплату земельного податку, тощо.

Так, додатковою угодою №3 від 03.02.2016 сторони погодили перелік земельних ділянок, з яких підлягають відшкодуванню витрати по сплаті земельного податку, та погодили, що додаткова угода набирає чинності з дня її підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Сторони дійшли до згоди, що згідно з ч.3 ст.631 ЦК України, умови даної додаткової угоди застосовуються до правовідносин сторін, що виникли між ними з 01.01.2016.

У відповідності до п.2.2. договору, в редакції додаткової угоди №1, розмір відшкодування витрат сторони 2 розраховується пропорційно кількості одиниць площі (169 616,73 кв.м.) оподаткування земельної ділянки, які використовуються стороною 1, відповідно до п.1.3. цього договору, інформації щодо розташування нерухомого майна, яка наведена у додатку №1 та схеми користування земельною ділянкою, що наведена в додатку №2 до цього договору та є його невід'ємними частинами. Податок на додану вартість нараховується відповідно до законодавства України.

Згідно з п.2.3. договору відшкодування витрат на сплату земельного податку здійснюється стороною 1 щомісячно не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку сторони 1 на поточний рахунок сторони 2 на підставі виставленого стороною 2 рахунку. Рахунок стороною 2 виставляється не пізніше 5 числа місяця наступного за розрахунковим. У разі неотримання стороною 1 оригіналу належним чином оформленого стороною 2 рахунку у строк, встановлений цим пунктом, сторона 1 звільняється від будь-якої відповідальності за несвоєчасну сплату відшкодування витрат на сплату земельного податку.

Відповідно до п.2.4. договору сторона 2 самостійно обчислює суму земельного податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію на поточний рік.

Пунктами 3.1.1., 3.2.1., 3.3.1., 3.4.3 договору, сторони узгодили, що сторона 1 має право здійснювати відшкодування земельного податку стороні 2 виключно за час фактичного користування земельною ділянкою згідно п.1.4. цього договору. Сторона 1 зобовязана сплачувати відшкодування витрат на сплату земельного податку в порядку, в строки, у розмірах та на умовах, передбаченими законодавством України та цим договором. Сторона 2 має право отримувати відшкодування витрат на сплату земельного податку в порядку, в строки, у розмірах та на умовах, передбаченими законодавством України та цим договором. Сторона 2 зобовязана виставляти рахунки та надавати стороні 1 рахунки у строки, встановлені цим договором.

У відповідності до п.п.4.1., 4.2. договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та цим договором. За порушення строків здійснення відшкодування витрат на сплату земельного податку, передбачених пунктом 2.3. цього договору, сторона 1 несе відповідальність у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент порушення строків здійснення відшкодування, за кожен день прострочення порушення здійснення відшкодування.

Пунктами 7.1, 7.2. договору сторони узгодили, що останній набуває чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє по 31.12.2014 включно. Сторони домовилися, що умови даного договору розповсюджуються на відносини між ними, які склалися з 13.06.2013. У разі відсутності письмового повідомлення будь-якої із сторін про відмову від продовження строку дії цього договору за 30 календарних днів до спливу строку дії цього договору, цей договір вважається продовженим на кожний наступний рік та на тих самих умовах.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначено позивачем при зверненні до суду з позовною заявою, на виконання умов договору ДП "Миколаївський морський торгівельний порт" було виставлено відповідачу рахунки за період 2016 року на загальну суму 262347,05 грн., а саме рахунок №02188234 від 03.02.2016 на суму 52469,41 грн.; рахунок №02198234 від 29.02.2016 на суму 52469,41 грн.; рахунок №06318234 від 31.03.2016 на суму 52469,41 грн.; рахунок №08068234 від 30.04.2016 на суму 52469,41 грн.; рахунок №09458234 від 31.05.2016 на суму 52469,41 грн.

Разом з цим, відповідачем здійснено оплату частково в сумі 104938,82 грн., а саме рахунок №02188234 від 03.02.2016 на суму 52469,41 грн. та рахунок №02198234 від 29.02.2016 на суму 52469,41 грн. сплачено у повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками, які містяться в матеріалах справи (а.с.21-22, 23).

Рішенням господарського суду Миколаївської області по справі №915/657/16 від 19.07.2016 з відповідача було стягнуто заборгованість по рахунку №06318234 від 31.03.2016 на суму 52469,41 грн.

Разом з цим, рахунок №08068234 від 30.04.2016 на суму 52469,41 грн. (а.с.24) та рахунок №09458234 від 31.05.2016 на суму 52469,41 грн. (а.с.26) до теперішнього часу відповідачем не сплачені, у звязку із чим за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем.

Матеріали справи підтверджують, що позивачем було направлено рахунок за квітень 2016 року, що підтверджується листом №40-10/133 від 04.05.2016, з відміткою про отримання відповідачем його нарочно за вх.№2552 від 04.05.2016 та рахунок за травень 2016 року, що підтверджується листом №40/502 від 02.06.2016, з відміткою про отримання відповідачем його нарочно за вх.№3113 від 02.06.2016 (а.с.28, 29).

З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено відповідачеві претензії №09/496 від 01.06.2016, №09/497 від 01.06.2016, №09/591 від 01.07.2016 та №09/592 від 01.07.2016 про оплату заборгованості (а.с.38-41, 42-45, 30-33, 34-37), що підтверджується фіскальними чеками (а.с.30, 34, 38, 42).

Відповідачем на претензії було направлено відповіді №3324 від 10.06.2016 та №3926 від 11.07.2016, в яких останній зазначив, що вимоги викладені в претензіях №09/497 від 01.06.2016 та №09/591 від 01.07.2016 відхиляються ним в повному обсязі, оскільки, на думку відповідача виконання обовязку щодо сплати земельного податку покладено безпосередньо на позивача ДП Миколаївський морський торговельний порт (а.с.49-51, 46-48).

Суд першої інстанції при прийняті оскаржуваного рішення погодився з доводами позивача та задовольнив позовні вимоги частково, здійснивши перерахунок пені та зменшивши її на 1,69 грн.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком господарського суду Миколаївської області, з наступних підстав.

Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно з ст. 14.1.72 ПК України земельний податок це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

У відповідності до ст. 287.6 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Статтею 14.1.73 ПК України визначено, що землекористувачі це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно з ст. 38.2 ПК України сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

За умовами ст. 36.4 ПК України виконання податкового обов'язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Згідно з ст. 87.7 ПК України забороняється будь-яка уступка грошового зобов'язання або податкового боргу платника податків третім особам. Положення цього пункту не поширюються на випадки, коли гарантами повного та своєчасного погашення грошових зобов'язань платника податків є інші особи, якщо таке право передбачено цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, постійним землекористувачем земельних ділянок, які є предметом договору про відшкодування витрат на сплату земельного податку від 30.12.2013 № 226-Р, є позивач - ДП Миколаївський морський торговельний порт (п.п. 1.3, 1.4 договору містить перелік державних актів на право постійного користування земельними ділянками з зазначенням площі кожної земельної ділянки). ДП Миколаївський морський торговельний порт як постійний землекористувач щорічно до 20 лютого подає до органів податкової служби податкові декларації з плати за землю (а.с.70-82) та сплачує земельний податок, що підтверджується наявними в справі платіжними дорученнями (а.с. 52-68).

Таким чином, сплата податку та збору здійснюється безпосередньо платником податку, а саме позивачем по справі (ст. 38.2 ПК України).

Адміністрація Миколаївського морського порту набула право господарського відання на нерухоме майно, яке розташоване на земельних ділянках, які знаходяться в постійному користуванні ДП Миколаївський морський торговельний порт. Інформація щодо розташування нерухомого майна наведена в Додатку № 1 до договору.

За змістом ст. 377 ЦК України, ст. ст. 92, 116, 120, 123 ЗК України набуття права власності на нерухоме майно не має наслідком автоматичного переходу права власності чи права користування земельною ділянкою, а потребує вчинення дій щодо складання технічної документації (проекту відведення), оформлення права власності чи користування, реєстрація відповідного права.

Згідно з ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано доказів оформлення останнім права власності чи права користування земельними ділянками, на яких знаходяться об'єкти нерухомого майна, що належать відповідачеві на праві повного господарського відання.

Отже, згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони у даній справі домовились, шляхом укладення договору про відшкодування витрат на сплату земельного податку від 30.12.2013 №226-Р, про відшкодування відповідачем позивачу плати за земельні ділянки, яку останній правомірно самостійно сплачує до органів державної податкової служби, оскільки є постійним землекористувачем з оформленням відповідного права користування. Як на момент укладення договору так й до теперішнього часу відповідачем не оформлено право власності чи право користування земельними ділянками, на яких знаходяться належні йому на праві господарського відання об'єкти нерухомого майна. Земельні ділянки не передавались позивачем відповідачу у встановленому законодавством порядку в користування. Натомість, знаходження належних відповідачу на праві господарського відання об'єктів нерухомого майна свідчить про фактичне користування земельними ділянками, у зв'язку із чим між сторонами укладено відповідний договір.

Судова колегія відзначає, що сторонами не надано доказів припинення дії договору на підставі п.п. 7.3, 7.3.1-7.3.3, а тому, в силу ст. 629 ЦК України він підлягає виконанню сторонами.

Враховуючи вищевикладене та з урахуванням того, що матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем утвореної заборгованості, строк оплати якої настав відповідно до п. 2.3 договору, відповідачем не спростовано факту наявності цієї заборгованості, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по відшкодуванню витрат на сплату земельного податку в сумі 104938,82 грн.

Разом з цим, судова колегія відхиляє посилання апелянта на те, що судом першої інстанції проігноровано приписи ст.ст. 270, 14.1.72, 287.6, 14.1.73, 38.2, 36 Податкового кодексу України якими визначено, що сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством податковим агентом або представником платника податку, однак, відповідно до п. 87.7 ст. 87 ПК України забороняється будь-яка уступка грошового зобов'язання або податкового боргу платника податків третім особам, і як наслідок зроблено хибний висновок, що адміністрація зобовязана відшкодовувати витрати на сплату земельного податку позивачеві, у звязку з наступним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач як землекористувач щорічно до 20 лютого подає до органів податкової служби податкові декларації з плати за землю та сплачує земельний податок, що підтверджується наявними в справі платіжними дорученнями.

Однак, колегія суддів відзначає, що відносини між сторонами у даному спорі виникли на підставі договору від 30.12.2013 №226-Р, що був укладений між сторонами та саме невиконання відповідачем умов даного договору стало підставою для звернення позивача із позовом, а тому посилання апелянта на порушення приписів Податкового кодексу України є хибним, оскільки у даному спорі розглядається питання щодо відносин, які виникли між сторонами на підставі договору.

До того ж, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на недійсність правочини, у звязку з наступним.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до пункту 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки, в той час як зобов'язанням є різновид цивільного правовідношення, яке може виникати як із договору, так і на інших підставах передбачених цивільним законодавством.

Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює умови чинності правочинів, а саме: законність змісту правочину, наявність у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності, наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину, його адекватність внутрішній волі, відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частині 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновителями), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, за твердженням апелянта, судом не враховано доводи відповідача, що договором фактично передбачено надання в користування земельних ділянок у спосіб, який не передбачений чинним законодавством. Як стверджує апелянт, будь-які земельні ділянки у порядку визначеному діючим законодавством щодо передачі земельної ділянки у власність чи у користування до ДП „АМГГУ не передавалися, у звязку з чим апелянт вважає, що правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що в свою чергу суперечить вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України, якою визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однак, колегія суддів вважає такі висновки апелянта необґрунтованими, оскільки, п.1.1.-1.5. договору чітко визначено його предмет, а саме відшкодування відповідачем на користь позивача витрат на сплату земельного податку, а не надання в користування земельних ділянок, як то стверджує скаржник.

Колегія суддів відзначає, що як на час розгляду справи у суді першої інстанції так й до теперішнього часу договір від 30.12.2013 №226-Р є чинним та у встановленому чинним законодавством порядку недійсним не визнавався.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що наведені в апеляційній скарзі порушення допущенні судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, а мотиви апеляційної скарги не спростовують висновків суду в частині розгляду та задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Отже, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 13.09.2016 у справі №915/809/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Жеков В.І.