ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2016 р. Справа № 914/1584/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Скрипчук О.С.

суддів Дубник О.П.

Матущака О.І.

При секретарі судового засідання Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «50х50» б/н від 30.08.2016 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2016 року

у справі № 914/1584/16

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, с.Тростянець Львівської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «50х50», м/Миколаїв Львівської області

про стягнення 273 635,92 грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_4 - довіреність № 136 від 21.09.2016 року

від відповідача: Семиренко П.Я. - довіреність б/н від 05.10.2016 року

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до ТзОВ « 50х50» про стягнення 273 635,92 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.08.2016 року у справі № 914/1584/16 (суддя Мазовіта А.Б.) позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено. Суд виніс рішення, яким стягнув з ТзОВ « 50х50» на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 263 212,50 грн. основного боргу, 1 211,00 грн. 3% річних, 9 212,42 грн. інфляційних втрат.

Не погоджуючись з даним рішенням, ТзОВ « 50х50» подало апеляційну скаргу б/н від 30.08.2016 року, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2016 року скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. А саме скаржник стверджує, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку у даній справі, що строк позовної давності слід обчислювати з моменту вручення ТзОВ « 50х50» претензії.

Позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу б/н і дати (вх. № 01-04/7053/16 від 27.09.2016 року), в якому просить рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2016 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачем було подано до суду клопотання б/н від 10.10.2016 року (вх. № 01-05/4797/16) про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням суду у справі № 914/2577/16 за позовом ТзОВ « 50х50» до Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину. Дане клопотання колегією суддів відхилене, оскільки відсутні підстави для зупинення провадження у даній справі, передбачені ст. 79 ГПК України.

Крім цього, відповідачем були подані до суду клопотання б/н від 12.10.2016 року (вх. № 01-04/7459/16 від 13.10.2016 року) та б/н від 12.10.2016 року (вх. № 01-05/4880/16 від 13.10.2016 року) про призначення почеркознавчої експертизи для з'ясування чи виконано підписи в актах приймання-здачі виконаних робіт ОСОБА_6 Зазначене клопотання колегією суддів відхилене, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи Акти приймання-здачі виконаних робіт скріплені печаткою ТзОВ « 50х50».

Відповідач не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв'язку з втратою, викраденням чи протиправним використанням печатки підприємства, як і не надано доказів порушення кримінальної справи щодо незаконного використання печатки підприємства,

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.01.2015 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (перевізник) та ТзОВ « 50х50» (замовник) було укладено договір перевезення №Т-4.

За цим договором перевізник (позивач) зобов'язується виконати для замовника перевезення вантажів, а замовник (відповідач) зобов'язується сплатити перевізнику за перевезення обумовлену плату.

Згідно п. 3 договору вартість перевезення - згідно акту виконаних робіт.

Позивач умови перевезення, зазначені в договорі, виконав повністю, що підтверджується підписаними сторонами Актами приймання-здачі виконаних робіт №2 від 30.09.2015 р., №7 від 31.10.2015 р., №8 від 31.10.2015 р №17 від 30.11.2015 р., №17 від 31.12.2015 р. на загальну суму 370562,50грн.

Послуги були надані в повному обсязі, зауважень до виконання у відповідача не було, що підтверджується підписами уповноваженої особи відповідача на вищевказаних документах та скріпленням їх печаткою.

Умовами договору (п. 3) передбачено, що оплата послуг здійснюється замовником після надання послуг та поданих перевізником рахунків та підтверджуючих документів.

Відповідач оплатив послуги частково в сумі 107350,00 грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку.

31 березня 2016 р. позивач надіслав відповідачу претензію про сплату боргу в семиденний термін, яка залишена відповідачем без розгляду та задоволення.

Між позивачем і відповідачем був підписаний Акт взаєморозрахунків за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року, з якого вбачається що у ТзОВ « 50х50» існує перед ФОП ОСОБА_3 заборгованість у сумі 273 212,50 грн.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 5 ст. 626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч. 1 ст. 909 ЦК України).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач сплатив на користь позивача 263 212,50 грн. за отримані послуги згідно договору перевезення №Т-4 від 02.01.2015 року( за період вересень - грудень 2015 року).

Оскільки відповідач не виконав в повному обсязі умов договору і не надає документів, які б свідчили про відсутність його вини з невиконання своїх зобов'язань за договором, то колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд обґрунтовано визнав доведеним факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 263 212,050 грн. основного боргу.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано задоволив позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 1 211,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 9 212,42 грн. (за період з 08.04.2016 року по 03.06.2016 року).

Посилання апелянта на те, що позивач у даній справі пропустив строк позовної давності судом оцінюється критично, з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 315 ЦК України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Судом встановлено, що позивачем було надано відповідачу послуги по перевезенню на суму 370562,50грн., що підтверджується Актами приймання-здачі виконаних робіт №2 від 30.09.2015 р., №7 від 31.10.2015 р., №8 від 31.10.2015 р №17 від 30.11.2015 р., №17 від 31.12.2015 р.

Умовами договору (п. 3) передбачено, що оплата послуг здійснюється замовником лише після надання послуг та поданих перевізником рахунків та підтверджуючих документів. Однак, в договорі не конкретизовано протягом якого терміну слід провести оплату за надані послуги.

Відтак, слід вважати, що строк виконання зобов'язання сторонами у договорі визначений не був.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Враховуючи те, що строк виконання зобов'язання сторонами визначений не був, 31.03.2016 року позивач в порядку ст. 530 ЦК України надіслав відповідачу претензію з вимогою про сплату боргу, тому останній зобов'язаний був розрахуватись згідно договору у строк до 08.04.2016 року.

Позов у даній справі подано 05.06.2016 року (згідно відмітки на конверті) без пропуску строку позовної давності.

Твердження апелянта про те, що у відповідача виникло зобов'язання, згідно договору, щодо оплати послуг перевезення одразу після отримання рахунків та підтверджуючих документів є необґрунтованими та спростовуються умовами договору.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2016 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1.Рішення Господарського суду Львівської області від 15.08.2016 року у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу направити в Господарський суд Львівської області.

Головуючий - суддя Скрипчук О.С.

суддя Дубник О.П.

суддя Матущак О.І.