РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2016Справа №910/12908/16

За позовомПриватного підприємства «Комсервіс-Безпека»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Центр Безпеки «Словяни»
простягнення та зобовязання вчинити дії
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:ОСОБА_1
від відповідача:ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Комсервіс-Безпека» (надалі «Підприємство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Безпеки «Словяни» (надалі - «Товариство») про стягнення та зобовязання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок закінчення строку дії договору про спостереження за спрацюванням засобів охоронно-тривожної сигналізації №111201-СОСТ від 01.12.2011 р., відповідач зобовязаний повернути на користь позивача передане за таким договором обладнання або сплатити його вартість у розмірі 53 922,00 грн. Також позивачем заявлено вимогу про зобовязання відповідача підписати та скріпити печаткою акти-додатки до додаткової угоди №1 від 01.12.2011 р. до вказаного договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.07.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 01.08.2016 р.

В судовому засіданні 01.08.2016 р. судом оголошувалась перерва на 07.09.2016 р.

07.09.2016 р. представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував повністю з огляду на те, що спірне обладнання позивачем йому не передавалося, а відтак відсутні підстави для підписання відповідних актів приймання-передачі та повернення такого обладнання на користь позивача.

В судовому засіданні 07.09.2016 р. судом оголошувалась перерва на 03.10.2016 р.

03.10.2016 р. представником позивача до канцелярії суду подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив суд зобовязати відповідача підписати скріпити печаткою акти-додатки до додаткової угоди №1 від 01.12.2011 р. до договору №111201-СОСТ від 01.12.2011 р., а також зобовязати відповідача відшкодувати позивачу вартість обладнання на суму 53 922,00 грн. Вказана заява прийнята судом для подальшого розгляду.

Судове засідання 10.10.2016 р. не відбулося, у звязку з чим ухвалою господарського суду міста Києва від 10.10.2016 р. справу призначено до розгляду на 20.10.2016 р.

Представник позивача в судове засідання зявилася, вимоги ухвали суду виконала, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала повністю.

Представник відповідача в судове засідання зявився, на виконання вимог ухвал суду надав пояснення по справі, проти задоволення позовних заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2011 р. між Підприємством (виконавець) та Товариством (замовник) було укладено договір про спостереження за спрацюваннями засобів охоронно-тривожної сигналізації №111201-СОТС (надалі «Договір»), за умовами п. 2.1 якого замовник передає, а виконавець приймає під охорону за допомогою пульта централізованого спостереження обєкти клієнта замовника, зазначені в додаткових угодах до цього Договору, які являються його невідємною частиною та проводе технічний нагляд та ремонт системи охоронно-тривожної сигналізації, які встановлені на обєкті замовника.

Відповідно до п. 4.2.17 Договору замовник зобовязаний після припинення договірних відносин повернути обладнання виконавцю, яке зазначене в п. 5 Додатку №2 до кожної Додаткової угоди, в стані, придатному до подальшої його експлуатації або сплатити його вказану вартість, в разі пошкодження або втрати.

Згідно з п. 5.2.3 виконавець зобовязаний за бажанням замовника, при можливості, надавати за окремими угодами додаткові послуги з охорони та безпеки, надавати в оренду, лізинг технічні засоби, виконувати монтажні роботи, поточний або капітальний ремонт засобів системи ОС за заявкою замовника.

Пунктами 9.1 та 9.2 Договору визначено, що він вважається укладеним і набирає чинності з 01.12.2011 р.; строк цього договору починає свій перебіг з моменту підписання цього договору та діє протягом 1 року.

01.12.2011 р. між сторонами була підписана додаткова угода №1 до Договору, відповідно до умов якої виконавець приймає під цілодобове централізоване спостереження за спрацюванням засобів охоронно-тривожної сигналізації встановлених на обєктах замовника згідно розрахунку-дислокації (додаток №1) до цієї додаткової угоди.

В якості підтвердження факту вводу в експлуатацію охоронно-тривожної сигналізації згідно додаткової угоди №1 до Договору, а також передання в користування власного обладнання, позивачем долучено до матеріалів справи відповідні акти (додатки №2/4, №2/5, №2/6, №2/9 №2/10, №2/11, №2/13, №2/14, №2/16, №2/17, №2/20, №2/25, №2/26, №2/27, №2/30, №2/32, №2/35, №2/36, №2/38, №2/41 та №2/42 до додаткової угоди №1 до Договору), які не підписані з боку відповідача.

На підставі додаткових угод №16 від 07.11.2013 р., №18 від 11.12.2013 р., №20 від 03.01.2014 р., №21 від 05.02.2014 р., №22 від 01.03.2014 р. та №23 від 01.04.2014 р. на обєктах відповідача було припинено спостереження, а також за взаємною згодою сторони вирішили припинити дію Договору з 10.04.2014 р.

Спір у справі виник у звязку з відмовою відповідача підписати акти вводу в експлуатацію як додатки до додаткової угоди №1 до Договору, а також повернути на користь позивача вартість обладнання, переданого за такими додатками, внаслідок закінчення дії Договору.

Договір є договором надання послуг, а тому права та обовязки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується представниками сторін в судовому засіданні факт надання позивачем послуг із спостереження за спрацюванням засобів охоронно-тривожної сигналізації у період з 01.12.2011 р. по 10.04.2014 р.

Позивач вказує, що на підставі додаткової угоди №1 до Договору, ним було передано в користування відповідача власне обладнання, про що були складені відповідні акти (додатки №2/4, №2/5, №2/6, №2/9 №2/10, №2/11, №2/13, №2/14, №2/16, №2/17, №2/20, №2/25, №2/26, №2/27, №2/30, №2/32, №2/35, №2/36, №2/38, №2/41 та №2/42 до додаткової угоди №1 до Договору).

В той же час, відповідач проти факту приймання спірного обладнання в користування заперечує повністю та вказує на передання позивачем власного обладнання виключно за актами від 08.12.2011 р., які підписані обома сторонами та наявні в матеріалах справи.

Первинні документи для надання їм юридичної сили та доказовості, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» мають бути складені на паперових або машинних носіях і повинні містити такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до ч.ч. 5, 7 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені. Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Як визначено пунктом 5.2.3 Договору, виконавець зобовязаний за бажанням замовника, при можливості, надавати за окремими угодами додаткові послуги з охорони та безпеки, надавати в оренду, лізинг технічні засоби, виконувати монтажні роботи, поточний або капітальний ремонт засобів системи ОС за заявкою замовника.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд відзначає, що Договір підписаний позивачем без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в такому договорі.

Таким чином, за змістом вказаних норм, сторони є вільними в укладенні договору, а тому правомірно на власний розсуд встановили обовязок позивача як виконавця за Договором надавати відповідачу в користування обладнання за його бажанням.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

В ст. 34 Господарського процесуального кодексу України зазначається, що суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріали справи не містять, а позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту висловлення відповідачем бажання отримати в користування обладнання, що є власністю позивача, для надання відповідних охоронних послуг згідно умов Договору згідно додатків №2/4, №2/5, №2/6, №2/9 №2/10, №2/11, №2/13, №2/14, №2/16, №2/17, №2/20, №2/25, №2/26, №2/27, №2/30, №2/32, №2/35, №2/36, №2/38, №2/41 та №2/42 до додаткової угоди №1 до Договору.

При цьому, вказані додатки датовані днем укладення Договору 01.12.2011 р., в той час як позивач звернувся з листом-проханням підписати такі акти лише на початку 2014 року. Жодного іншого доказу передання відповідних актів для підписання відповідачу матеріали справи не містять.

Долучені позивачем до матеріалів справи договори купівлі-продажу та оренди обладнання фіксують лише момент набуття Підприємством права власності та/або користування певним майном, проте не можуть бути доказом надання такого майна в користування Товариству.

Твердження позивача про те, що якби відповідач не прийняв спірне обладнання в користування, позивач був би позбавлений можливості надавати відповідні охоронні послуги судом не приймається до уваги з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно Додаткової угоди №1 до Договору, послуги Підприємством також надавалися за обєктами, що не перелічені в додатках №2/4, №2/5, №2/6, №2/9 №2/10, №2/11, №2/13, №2/14, №2/16, №2/17, №2/20, №2/25, №2/26, №2/27, №2/30, №2/32, №2/35, №2/36, №2/38, №2/41 та №2/42.

При цьому, жодною із сторін не було надано суду доказів існування складених між сторонами у відповідній формі актів, які б засвідчували факт передання позивачем відповідачу обладнання для надання послуг з охорони на інших обєктах, що не були перелічені у вказаних додатках.

Відсутні в матеріалах справи також і докази існування спору між сторонами Договору щодо факту передання майна на обєктах, що зазначені в п.п. 1, 2, 3, 7, 8, 12, 15, 18, 19, 21, 22, 23, 24, 28, 29, 31, 33, 34, 37, 39 та 40 розрахунку Додаткової угоди №1 до Договору, проте обставини надання послуг з охорони на таких обєктах представниками сторін в судовому засіданні не заперечувалося.

Відтак, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем будь-яких дій, направлених на прийняття спірного обладнання в користування, суд вважає недоведеним той факт, що перелік обладнання, який зазначений в додатках (актах) №2/4, №2/5, №2/6, №2/9 №2/10, №2/11, №2/13, №2/14, №2/16, №2/17, №2/20, №2/25, №2/26, №2/27, №2/30, №2/32, №2/35, №2/36, №2/38, №2/41 та №2/42 до додаткової угоди №1 до Договору дійсно в 2011 році був переданий в користування відповідачеві.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України обставин передання спірного обладнання в користування відповідача, а тому у суду відсутні підстави вважати відповідача, таким що неправомірно ухиляється від підписання відповідних актів-додатків до додаткової угоди №1 до Договору, та таким, прострочив виконання зобовязання з повернення такого майна як на момент звернення до суду, так і на момент розгляду справи в суді.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Комсервіс-Безпека» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.10.2016 р.

Суддя В.П. Босий