ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2016 р.Справа № 916/1556/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Гладишевої Т.Я., Савицького Я.Ф.,

при секретарі судового засідання Селиверстовій М.В.,

за участю представників сторін:

від позивача не зявився,

від відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РИБОКОНСЕРВНИЙ ЗАВОД «ДУНАЙ»

на рішення господарського суду Одеської області від 29.07.2016

у справі №916/1556/16

за позовом Приватного підприємства «ДІСТАС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «РИБОКОНСЕРВНИЙ ЗАВОД «ДУНАЙ»

про стягнення 465 835,75 грн.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 19.10.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2016 року Приватне підприємство «ДІСТАС» (далі Підприємство, позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РИБОКОНСЕРВНИЙ ЗАВОД «ДУНАЙ» (далі Товариство, відповідач) про стягнення основного боргу в розмірі 326 726,40 грн., інфляції 11 435,42 грн., 3% річних 2 067,77 грн., пені 27 588, 24 грн., штрафу 30% - 98 017,92 грн. та витрат на оплату судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу №18 від 10.02.2016 своєчасно та в повному обсязі не розрахувався за придбаний товар.

Рішенням господарського суду Одеської області від 29.07.2016 позовні вимоги Підприємства задоволені в повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь позивача 326 726, 40 грн. основного боргу; 11 435,42 грн. інфляційних; 2 067,77 грн. 3% річних; 27 588,24 грн. пені; 98 017,92 грн. штрафу; 6 987,54 грн. витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що позивач повністю виконав свої зобовязання за договором, однак відповідач у повному обсязі свої зобовязання не виконав, за товар не розрахувався.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду, Товариство звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення змінити, зменшити суму пені до 2 758,00 грн. та штрафу 9 801,00 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що прострочення оплати товару в більшій мірі викликана дією непереборної сили.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного господарського суду не надходив.

Позивач та відповідач належним чином повідомлялись про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги, про що свідчать повідомлення поштових відправлень від 14.09.2016 проте їх представники в судове засідання не зявились, про поважні причини неявки суд не повідомили та правами, наданими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористались.

Неявка представників позивача та відповідача не перешкоджає розгляду скарги, оскільки, ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 14.09.2016 про прийняття апеляційної скарги до провадження у даній справі явка представників сторін не визнавалась обов'язковою. Крім цього, у п. 6 вищевказаної ухвали зазначено, що незявлення представників сторін у судове засідання апеляційної інстанції не тягне за собою перенесення судового розгляду на інші строки і не є перешкодою для розгляду скарги по суті, за таких обставин судова колегія вважає, що матеріали справи дають можливість розглянути скаргу по суті за відсутності представників позивача та відповідача, за наявними матеріалами справи, на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом, 10.02.2016 між Підприємством (продавець) та Товариством (покупець) було укладено договір № 18, за умовами якого, продавець зобовязується продати, а покупець прийняти та оплатити на умовах та в порядку, передбаченому договором Товар - жерстяні вироби в асортименті. Розрахунковим і обліковим документом на поставлений товар є видаткові накладні. Загальна сума Договору складає суму всіх видаткових накладних, на підставі яких було здійснено поставку продукції за договором (п. п. 1.1. - 1.3 договору).

Товар вважається поставленим та переданим у власність Покупця з моменту підписання покупцем накладних які свідчать про факт отримання товару (п. 3.1. договору).

Відповідно до п. 5.2. договору товар поставляється на умовах перерахування 100% суми на розрахунковий рахунок Продавця не пізніше ніж 30 (тридцять) календарних діб з моменту відвантаження, якщо інше не обумовлено у додаткових умовах підписаних з обох сторін, які є невідємною частиною договору.

Покупець у разі прострочення оплати за поставлений товар виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення і не звільняється від виконання зобовязань за договором (п. 7.1. договору).

У разі прострочення оплати за поставлений товар більш ніж на 14 днів Покупець виплачує Продавцю штраф у розмірі 30 % від суми простроченої заборгованості, що не звільняє покупця від виконання прийнятих на себе зобовязань (п. 7.2. договору).

Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2016, а за фінансовими зобовязаннями до повного виконання зобовязань по ньому обома сторонами (п. 12.1. договору).

У додатку №1 від 19.02.2016 до вищевказаного договору, сторони узгодили найменування товару, його кількість, ціну та вартість з ПДВ. Так відповідно до п. 1.1. додатку, загальна вартість товару становить 326 726,40 грн., а згідно з п. 2 додатку, сторони домовились що покупець сплачує 100% вартості товару на розрахунковий рахунок Продавця не пізніше ніж 30 (тридцять) календарних діб з моменту відвантаження.

На виконання умов вищевказаного договору та додатку до нього Підприємство поставило відповідачу товар на загальну суму 326 726,40 грн., що підтверджується видатковою накладною № 78 від 19.02.2016 на суму 326 726,40 грн., про отримання товару не заперечує відповідач.

Дослідивши наявну в матеріалах справи вищевказану видаткову накладну, яка була підписана без зауважень та претензій повноважними представниками сторін та скріплена печатками, колегія суддів дійшла висновку, що позивач дійсно поставив відповідачу товар, а відповідач отримав цей товар.

Зазначений первісний бухгалтерський документи безумовно підтверджує факт поставки і приймання-передачі товару продавцем (позивачем) покупцю (відповідачу).

Жодних зауважень або претензій щодо якості та кількості від відповідача не надходило.

За поставлений товар відповідач з позивачем, в строки передбачені договором та додатком до нього, не розрахувався.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 та ч. 1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч. ч. 1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 ст.692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Отже, доведеною матеріалами справи є заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар за договором № 18 від 10.02.2016 в розмірі 326 726,40 грн. та в цій частині господарський суд підставно задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів перевірила правильність розрахунку позивача за допомогою методики визначеної у програмно-технічному комплексі «Законодавство» та дійшла до висновку, що розрахунок 3% річних та індексу інфляції зроблено арифметично і методологічно вірно.

Також, на думку судової колегії, позивачем правомірно нарахована пеня та штраф, що відповідає умовам договору, а саме п. п. 7.1, 7.2. та не суперечить ст. 549 ЦК України, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань».

Перевіривши розрахунок позивача суми пені та штрафу, колегія суддів дійшла висновку, що їх було зроблено арифметично правильно.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що місцевим судом правомірно задоволено вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 27 588,24 грн., 3 % річних в сумі 2 067,77 грн., індексу інфляції 11 435,42 грн. та штрафу в розмірі 98 017,92 грн.

Щодо доводів Товариства в апеляційній скарзі про зменшення розміру пені до 2 758,00 грн. та штрафу до 9 801,00 грн., у звязку з обставинами непереборної сили, судова колегія зазначає наступне.

Дійсно, приймаючи рішення суд має право, зменшувати у виняткових випадках розмір штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, передбачене пунктом 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Відповідно до підпункту 3.17.4 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку.

Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка доказам, якими заявник обґрунтовує обставини зменшення пені та штрафу.

Оцінивши викладені в апеляційній скарзі відповідача обставини щодо зменшення пені та штрафу, а саме що впродовж березня 2016 року, на підприємстві відповідача проводилися прокурорські та інші перевірки, у звязку з чим, підприємство не працювало, в червні 2016 року виробнича діяльність заводу так само була паралізована через опломбування артезіанських свердловин і обмеження водопостачання та водовідведення підприємства, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що вищевказані обставини не є тими винятковими випадками, які дають право суду право зменшення пені та штрафу.

Крім цього, судова колегія зазначає, що відповідач не надав до суду доказів тяжкого фінансового стану Товариства, що дійсно перешкоджає йому сплатити основну суму заборгованість та нараховані на неї штрафні санкції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача.

Наведені скаржником у апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Перевіряючи згідно приписів ст.101 ГПК України законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в повному обсягу, тобто не тільки на підставах викладених у апеляційній скарзі, судова колегія не встановила будь-яких порушень норм матеріального і процесуального права з боку місцевого суду і вважає, що зроблені судом висновки відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та приписам чинного законодавства.

З огляду на викладене судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст.104 ГПК України правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст. 99, 101-103, 105 ГПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 29.07.2016 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Гладишева Т.Я.

ОСОБА_1