номер провадження справи 18/70/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2016 Справа № 904/7412/16

за позовом виробничо-комерційного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю Стальпром (49044, м. Дніпро, пр. Шевченка, 3)

до відповідача державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі відокремленого підрозділу Атоменергомаш (71503, Запорізька область, м. Енергодар, а/с 306)

про визнання недійсним пункту 7.2 договору поставки № 20/05/10 від 04.01.2016 р.

Суддя Носівець В.В.

Представники:

Позивача не з'явився

Відповідача ОСОБА_1, дов. від 27.11.2015 р.

Заявлено позовні вимоги про визнання недійсним пункту 7.2 договору поставки №20/05/10 від 04.01.2016 р.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.2016 р. справу № 904/7412/16 за позовом виробничо-комерційного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Стальпром» до відповідача державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» про визнання недійсним пункту 7.2 договору поставки № 20/05/10 від 04.01.2016 р. на підставі ст. 15, 17 Господарського процесуального кодексу України направлено за підсудністю до господарського суду Запорізької області.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 28.09.2016 р. справу №904/7412/16 прийнято до провадження, судове засідання призначено на 19.10.2016 р.

Вступну те резолютивну частини рішення оголошено в судовому засіданні 19.10.2016р.

Позивач свого представника в судове засідання 19.10.2016 р. не направив, про причини неявки суд не сповістив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду, проте позивач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторони, про відмову від позову не заявив, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 19.10.2016 року за відсутності представника позивача.

Позовні вимоги заявлено з наступних підстав, викладених в позовній заяві: сторонами у справі 04.01.2016 р. укладено договір поставки № 20/05/10. Відповідно пункту 1.1 договору постачальник зобовязується поставити покупцю продукцію, а покупець прийняти товар та оплатити вказану продукцію. Керуючись п. 5.1 договору поставка продукції повинна бути здійснена до 01.07.2016 р. партіями відповідно до заявок покупця, в яких зазначається кількість продукції, що постачається та строки її поставки. Згідно п. 7.2 договору за порушення вказаних в договорі строків поставки постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленої продукції за кожен день прострочення, а у випадку, якщо прострочення поставки складає більше 30 днів постачальник додатково сплачує покупцю штраф у розмірі 7% вказаної вартості. У відповідності до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Позивач вказував, що в порушення норм чинного законодавства України сторони при укладенні договору поставки № 20/05/10 від 04.01.2016 р. від 04.01.2016 р. дійшли згоди, що штрафні санкції, викладені в п. 7.2 договору, необхідно застосовувати до негрошового зобовязання, а саме за допущене прострочення виконання дії, повязаної з поставкою товару. Позивач вважає, що сторони при укладенні договору № 20/05/10 для дійсності такого правочину повинні були керуватися виключно нормами Цивільного кодексу України. З посиланням на ст. 203, 215, 216, 549 ЦК України, ст. ст. 4, 207, 208 ГК України просив визнати недійсним пункт 7.2 договору поставки № 20/05/10 від 04.01.2016 р.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав. У відзиві на позов вказує, що штрафні санкції за прострочення постачання, які зазначені у договорі № 20/05/10 цілком відповідають положенням чинного законодавства, зокрема, ст. 231 ГК України. Також зазначив, що договір поставки № 20/05/10 від 04.01.2016 р. укладений за результатами проведення процедури закупівлі відповідно до Закону України «Про здійснення державних закупівель». Після визначення ВКП ТОВ «Стальпром» переможцем торгів, з ним укладено договір у повній відповідності до проекту договору у складі документації конкурсних торгів. Заперечень щодо умов договору від товариства «Стальпром» не надходило поки ВП АЕМ не звернувся до господарського суду з позовом про стягнення штрафних санкцій за прострочення поставки продукції за вказаним договором. На думку відповідача, наведене свідчить, що позов про визнання п. 7.2 договору поставки № 20/05/10 від 07.01.2016 р. є безпідставним та має на меті виключно уникнення відповідальності за порушення умов вказаного договору або затягування судового процесу щодо стягнення з ВКП ТОВ «Стальпром» штрафних санкцій, тобто є протиправною поведінкою у формі зловживання правом та відповідно, підставою у наданні судового захисту.

Заслухавши представника відповідача, вивчивши матеріали, суд знаходить позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, внаслідок наступного:

Виробничо-комерційним підприємством Товариство з обмеженою відповідальністю «Стальпром» (постачальник, позивач у справі) та відокремленим підрозділом «Атоменергомаш» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (покупець, відповідач у справі) укладено договір поставки № 20/05/10. Згідно з умовами договору постачальник зобовязався поставити в передбачені даним договором строки наступну продукцію: труба 32х4х7000мм Ст20 ТУ 14-3-460-2009 в кількості 24,0 т за ціною 48250 грн. за тону, загальною вартістю 1389600,00 грн. (з ПДВ) в строк до 01.07.2016 р.

Пунктом 7.2 договору сторони погодили, що за порушення вказаних в даному договорі строків поставки постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % від вартості несвоєчасно поставленої продукції за кожен день прострочення, а у випадку, якщо прострочення поставки складає більше 30 днів, постачальник додатково сплачує покупцю штраф у розмірі 7% вказаної вартості. Якщо в результаті допущеного прострочення поставка продукції втратить інтерес для покупця, він має право відмовитися від прийняття продукції та вимагати відшкодування завданих збитків.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач просив визнати недійсним пункт 7.2 договору в частині сплати постачальником замовнику пені у розмірі 0,1 % від вартості несвоєчасно поставленої продукції за кожний день прострочення. Позивач вважає, що вказана умова суперечить приписам ст. 549 ЦК України, відповідно до якої даний вид відповідальності може застосовуватись лише до грошових зобов'язань.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Згідно з приписами статей 525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського кодексу України, яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України ).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено неустойку, штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України ).

За змістом положень ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Частина друга статті 231 ГК України є спеціальною нормою щодо визначення виду та розміру штрафних санкцій, які застосовуються до господарських зобов'язань, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються.

З аналізу вказаної статті не вбачається, що положення абзацу 3 частини статті 231 ГК України застосовуються лише до грошових зобов'язань.

Таку ж правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 04.02.2014 у справі № 903/610/13.

Отже, у вирішенні питання, щодо застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір санкції.

Вищевикладеним спростовуються доводи позивача про встановлення в п. 7.2 договору пені всупереч нормам законодавства, оскільки ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачає застосування неустойки у вигляді пені за порушення негрошового зобов'язання.

Пункт 7.2 договору не суперечить нормам чинного законодавства, з огляду також на те, що в силу статей 627 та 638 Цивільного кодексу України, сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови і підписали договір поставки.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що визначення пені у розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленої продукції за кожний день прострочення не суперечить актам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу .

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Першою - третьою, п'ятою та шостою частинами ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи викладене, а також те, що сторони пунктом 7.2 договору № 20/05/10 передбачили відповідальність за неналежне виконання своїх зобовязань за договором, зміст яких не тільки не суперечить, але й узгоджується із зазначеними вище приписами господарського та цивільного законодавства, судом встановлено відсутність правових підстав, передбачених статтями 215, 203 ЦК України, для визнання вказаного пункту договору недійсним.

Також, суд зазначає, що передбачені спірним пунктом договору санкції застосовуються до контрагента тільки лише у разі неналежного виконання ним своїх зобов'язань за договором і право учасників господарських відносин встановлювати такі штрафні санкції прямо передбачена положеннями ст.ст. 6, 549 ЦК України, ст. 231 ГК України , що узгоджується з положеннями ст. 627 ЦК України щодо свободи договору.

Крім того, встановивши факт підписання позивачем, як постачальником, договору поставки № 20/05/10 від 04.01.2016р., без зауважень та заперечень позивач тим самим погодився з умовами договору, в тому числі стосовно відповідальності за невиконання чи неналежне виконання умов договору та розумів міру своєї відповідальності в разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань, а також наслідки, які спричинить для нього у подальшому таке невиконання.

Таким чином, позивачем не доведено та судом не встановлено обставин, з якими норми законодавства пов'язують можливість визнання правочину недійсними в частині застосування пені за порушення строків поставки.

Враховуючи, що відповідно статей 33, 34 ГПК України позивачем не доведено обставини, на які він посилався як на підставу визнання спірної частини договору недійсною, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог про визнання недійсним п. 7.2 договору поставки № 20/05/10.

В задоволенні позову відмовляється.

Судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 24 жовтня 2016 р.

Суддя В.В.Носівець