ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2016 р. Справа № 926/1524/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Марка Р.І

суддів Малех І.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кобзар О.В.

за участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2: не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, б/н від 11.08.2016р. (вх. № 01-05/4165/16 від 25.08.16)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.07.2016р.

у справі № 926/1524/16, суддя Ніколаєв М.І.

за позовом: керівника Чернівецької місцевої прокуратури, м. Чернівці

до відповідача-1: Чернівецької міської ради, м. Чернівці

відповідача-2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с.Шипинці Кіцманського району Чернівецької області

про: визнання незаконним рішення сесії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 28.07.2016р. у справі №926/1524/16 позов керівника Чернівецької місцевої прокуратури до Чернівецької міської ради, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення сесії задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пункт 2 рішення 68 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015 року Про розгляд звернень підприємців щодо надання земельних ділянок для встановлення земельних сервітутів, яким встановлено сервітут на земельну ділянку за адресою: проспект Незалежності, 84-86 в м. Чернівці, площею 0,0032 га (кадастровий номер :25:002:1057) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону №6) та вирішено укласти з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 договір встановлення земельного сервітуту терміном до 30.05.2018 року.

Присуджено до стягнення з Чернівецької міської ради на користь прокуратури Чернівецької області судовий збір у сумі 1378,00 грн.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Чернівецької області від 28.07.2016р. у справі № 926/1524/16, відповідач-2 звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, б/н від 11.08.2016р. (вх. № 01-05/4165/16 від 25.08.16) в якій вважає оскаржуване рішення незаконним та таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.07.2016р. у справі № 926/1524/16 і припинити провадження у даній справі.

Свою апеляційну скаргу скаржник мотивує, зокрема тим, що позивач по справі Чернівецька місцева прокуратура не наділена повноваженнями на звернення до суду у сфері земельних відносин, де власником земельної ділянки є територіальна громада і, відповідно, земля перебуває у комунальній власності.

Окрім цього, скаржник у своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи упереджено відніс даний сервітут до безоплатного, як того, що надається користувачу суміжної земельної ділянки, оскільки рішенням 68 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради № 1724 від 03.09.2015р. про установлення сервітуту на земельну ділянку розташовану по проспекту Незалежності 84-86 у м. Чернівці площею 0,0032га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та укладення з ФОП ОСОБА_2 договору встановлення земельного сервітуту терміном до 30.05.2018р. йому, як приватному підприємцю, дана земельна ділянка надавалась на умовах платного сервітуту, відтак скаржник вважає, що інтереси територіальної громади по питанню наповнення місцевого бюджету від користувачів майна, що перебуває у комунальній власності жодним чином не порушені. Разом з тим скаржник вважає, що ним дотримана процедура передбачена законодавством України у сфері відведення земельних ділянок для ведення підприємницької діяльності оплатного сервітуту.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду КП Документообіг господарських судів, 25.08.2016р. справу за № 926/1524/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Костів Т.С. та Малех І.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 29.08.2016р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 прийнято до провадження та призначено до розгляду в судове засідання на 12.09.2016р.

Від позивача 12.09.2016р. на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу № 103/107-16 від 08.09.2016р. (вх.№ 01-04/6592/16 від 12.09.16) в якому останній просить апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.07.2016р. у справі № 926/1524/16 без змін.

Відповідачем-1 на адресу суду направлено відзив на апеляційну скаргу № 01/02-18-4008/2 від 07.09.2016р. в якому відповідач-1 зазначає, що рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню, а позов не підлягає до задоволення.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 12.09.2016р. та від 10.10.2016р. розгляд справи в порядку ст.77 ГПК України відкладався до 10.10.2016р. та 24.10.2016р., з підстав, викладених у вказаних ухвалах суду.

Сторони участі своїх уповноважених представників у судове засідання 24.10.2016р. не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обовязковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, про що свідчать повідомлення про вручення поштових повідомлень (а.с. 151-153), відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представників сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 24.10.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вирішила, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, пунктом 1.3 рішення 59 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №1465 від 25.12.2014р. Про формування земельних ділянок комунальної власності Чернівецької міської ради затверджено проект відведення щодо формування земельних ділянок комунальної власності за адресою: проспект Незалежності, між будинками №84-№86, площею 0,0032га (кадастровий номер :25:002:1057), для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону).

08.01.2015р. фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся із заявою до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради про надання в тимчасове користування (сервітут) земельної ділянки по провулку Незалежності між будинками 84-86 у звязку із затвердженням на сесії Чернівецької міської ради 25.12.2014р. проекту відведення вищевказаної земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Пунктом 2 рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015р. Про розгляд звернень підприємців щодо надання земельних ділянок для встановлення земельних сервітутів вирішено: встановити сервітут на земельну ділянку за адресою: проспект Незалежності, 84-86 в м. Чернівці, площею 0,0032 га (кадастровий номер :25:002:1057) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону №6) та укласти з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 договір встановлення земельного сервітуту терміном до 30.05.2018р.

Розпорядженням Чернівецького міського голови від 08.09.2015р. №391-р Про зупинення дії рішення міської ради VI скликання від 03.09.2015 р. №1724 Про розгляд звернень підприємців щодо надання земельних ділянок для встановлення земельних сервітутів зупинено дію вищевказаного рішення.

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.11.2015р., залишеною в силі ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.02.2016р. по справі №727/7477/15-а скасовано вищевказане розпорядження Чернівецького міського голови від 08.09.2015р. №391-р.

Як вбачається з ухвали апеляційного адміністративного суду останній виходив з того, що оскарження розпорядження не було реалізоване в установлений законом спосіб і його існування призводить до порушення принципу визначеності як складової верховенства права. При цьому аналіз дотримання чи порушення норм земельного законодавства в межах розгляду справи №727/7477/15-а адміністративний суд не здійснив.

Частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункти 2, 10 частини другій статті 16 ЦК України).

У частині десятій статті 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні зазначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно із ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до статті 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, звязку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

У відповідності до статті 8 Земельного кодексу України, пункту 34 частини першої статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно та в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

Статтею 98 Земельного кодексу України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

За приписами ст. 99 Земельного кодексу України передбачені види права земельного сервітуту, які власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення.

Відповідно до статті 100 Земельного кодексу України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

З аналізу вказаних вище норм права вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також в тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Така позиція також закріплена у п.2.32. та п.2.34. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин, згідно яких: види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних субєктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом. (п.2.32.); обовязковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить зясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно (п.2.34.).

Аналогічна позиція висловлена в Постановах Вищого господарського суду України, зокрема, від 22.04.2015р. по справі №926/1348/14, від 03.06.2015р. по справі №926/1360/14.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що як вбачається із п.2 рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015р. Про розгляд звернень підприємців щодо надання земельних ділянок для встановлення земельних сервітутів земельна ділянка оспорюваним рішенням надавалась відповідачу-2 не для усунення недоліків своєї земельної ділянки, а для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону №6), тобто для здійснення підприємницької діяльності, що суперечить самій правовій природі сервітуту та меті його надання. При цьому, ця земельна ділянка належить територіальній громаді м. Чернівці. Разом з тим, із встановлених судом першої інстанції обставин справи не вбачається, що земельний сервітут встановлювався для нього як для власника або землекористувача земельної ділянки, а також не вбачається, що його потреби не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад, сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як субєктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 11.11.2014р. у справі №21-405а14.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на день вирішення спору рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015 року не реалізоване, оскільки договір встановлення земельного сервітуту з відповідачем-2 не укладено, торгівельний павільйон №6 на вищевказаній земельній ділянці не розміщено, відтак прокурором правильно обрано спосіб захисту порушеного права.

За вказаних обставин, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки відповідач-2 (скаржник) не довів належними і допустимими доказами наявність єдиної підстави для встановлення земельного сервітуту - неможливість використання свого майна і своєї земельної ділянки через недоліки їх природного стану чи місця розташування без надання йому права користування земельною ділянкою відповідача-1 у порядку земельного сервітуту.

Що стосується посилання скаржника на те, що прокурором при зверненні з позовом не зазначено, в чому полягає порушення інтересів держави при прийнятті Чернівецькою міською радою спірних рішень, або яка існує загроза порушення інтересів держави, колегія суддів зазначає наступне.

За приписом статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а незаконна передача у користування спірних земельних ділянок порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів.

Відповідно до статті 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 визначено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спільних відносинах.

За змістом статей 2, 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності в нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.

Згідно зі статтею 5 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель здійснення державного контролю за використанням та охороною земель всіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 Про державну інспекцію сільського господарства України є Держсільгоспінспекція України.

Разом з тим, цим законом не передбачено повноважень щодо звернення названого центрального органу виконавчої влади до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння.

Не передбачено таких повноважень також і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 № 459/2011.

Враховуючи, що у визначеному чинним законодавством державного органу, уповноваженим здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, відсутні повноваження щодо звернення до господарського суду, суд дійшов висновку, що прокурор, предявляючи даний позов в інтересах держави, правомірно набув статус позивача, у звязку з чим твердження скаржника про відсутність порушення інтересів держави суд не приймає до уваги та визнає хибними.

Аналогічні висновки щодо участі прокурора зроблено Вищим господарським судом України у аналогічних спорах - у постановах від 14 травня 2015 року справа № 926/1280/14; 03 червня 2015 року права № 926/1360/14; 22 квітня 2015 року справа № 926/1348/14.

Підсумовуючи все вищенаведене та приймаючи до уваги те, що при прийнятті п.2 рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №1724 від 03.09.2015р. Про розгляд звернень підприємців щодо надання земельних ділянок для встановлення земельних сервітутів яким вирішено встановити сервітут на земельну ділянку за адресою: проспект Незалежності, 84-86 в м. Чернівці, площею 0,0032 га (кадастровий номер :25:002:1057) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону №6) та укласти з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 договір встановлення земельного сервітуту терміном до 30.05.2018р. Чернівецька міська рада діяла з порушенням зазначених норм чинного законодавства та всупереч інтересам територіальної громади, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання незаконним та скасування вказаного пункту оскаржуваного рішення Чернівецької міської ради.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.07.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Чернівецької області від 28.07.2016р. в справі №926/1524/16 - залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 28.10.2016р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Малех І.Б.

Суддя Костів Т.С.