РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2016Справа №910/11425/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державного підприємства "Укрліктрави"

про стягнення грошових коштів

Суддя Ю.В. Цюкало

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - за довіреністю від 12.10.2015р.;

від відповідача: Антонець Л.С. - за довіреністю від 22.08.2016р.

В судовому засіданні 22 серпня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

У червні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (позивач) до Державного підприємства "Укрліктрави" (відповідач) про стягнення 45 257,51 грн. інфляційних втрат та 20 154,76 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 року у справі №910/18092/15 в частині сплати основного боргу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2016р. суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі №910/11425/16. Розгляд справи призначено на 20.07.2016р.

20.07.2016р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2016 року клопотання відповідача про відкладення розгляду справи судом задоволено та відкладено розгляд справи на 22.08.2016 року.

22.08.2016р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з матеріалами справи.

В судове засідання, призначене на 22.08.2016 року, представники сторін з'явились.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв'язку із тим, що представник відповідача не має можливості прибути в дане судове засідання через участь у іншій судовій справі, суд його відхилив з огляду на наступне.

Відповідно до змісту ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому, перелік таких обставин наведений у зазначеній статті Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що суд обмежений строками вирішення спору по суті, встановленими приписами ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на викладене, враховуючи те, що про день, час та місце проведення судового засідання відповідач був повідомлений належним чином та не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про відкладення розгляду справи підлягає відхиленню.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 року у справі № 910/18092/15 стягнуто з Державного підприємства "Укрліктрави" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 737 989,00 грн. боргу за Договором поставки № 8 від 03.09.2012 року, 152 413,99 грн. пені, 58 659,23 грн. штрафу, 502 565,33 грн. втрат від інфляції, 39 753,26 грн. 3% річних та 29 827,62 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 року у справі №910/18092/15, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016 року, рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 року скасовано частково. Стягнуто з Державного підприємства "Укрліктрави" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 737 989,00 грн. боргу, 502 565,33 грн. втрат від інфляції, 39 751,39 грн. 3% річних та 25 601,03 грн. судового збору за подання позовної заяви.

На виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 року у справі 910/18092/15 видано наказ від 01.02.2016 року.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016 року № 910/18092/15 постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 року № 910/18092/15 залишено без змін.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва у справі 910/18092/15, щодо стягнення основного боргу, залишене в цій частині без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016 року, відповідачем виконане не було, а тому позивачем нараховані 3% річних та інфляційні втрати за весь період невиконання рішення суду у розмірі 20 154,76 грн. та 45 257,51 грн. відповідно.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 року у справі №910/18092/15 встановлено факт наявності у Державного підприємства "Укрліктрави" заборгованості за договором поставки № 8 від 03.09.2012 року за поставлений позивачем товар у розмірі 737 989,00 грн., залишеним в цій частині без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 року

Судом встановлено, що відповідач вказане рішення суду виконав частково, оплативши 30 000,00 грн., у зв'язку із чим на момент звернення до суду із позовом заборгованість його перед позивачем становить 707 989,00 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Пунктом 5.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Відповілно до п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 20.01.2011 року у справі № 10/25 вказано, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі №16/5/5022-103/2011(2/43-654), приписи ст. 625 ЦК України не заперечують можливості звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищено в порядку індексації та процентів річних від простроченої суми в період виконання судового рішення, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

За приписами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене та невиконання відповідачем рішення Господарського суду м. Києва від 10.09.2015 у справі №910/18092/15, перевіривши розрахунок трьох відсотків річних, суд дійшов висновку, що позовні вимоги цій частині підлягають частковому задоволенню, у зв'язку із чим стягненню з відповідача підлягають:

- 9 214,87 грн. за невиконання відповідачем умов Договору поставки № 8 від 03.09.2012 року, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 року у справі № 910/18092/15, період з 10.07.2015 року (дата звернення до суду з позовом у справі № 910/18092/15) по 08.12.2015 року (дата перед набранням законної сили рішенням у справі № 910/18092/15);

- 9 950,64 грн. за невиконання відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 року у справі № 910/18092/15, за період з 09.12.2015 року (дата набрання вказаним рішенням законної сили) по 27.05.2016 року (кінцева дата нарахування трьох відсотків річних, визначена позивачем).

Такими чином, за перерахунком суду загальна сума трьох відсотків річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 19 165,51 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат позивача, враховуючи обґрунтований період нарахування, суд дійшов висновку що він є арифметично вірним, у зв'язку із чим стягненню з відповідача підлягає 45 257,51 грн. грн. інфляційних втрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Укрліктрави" (01001, м. Київ, вулиця Бориса Грінченка, будинок 1, ідентифікаційний код 37471692) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (37500, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) грошові кошти: 19 165,51 грн. (дев'ятнадцять тисяч сто шістдесят п'ять гривень 51 копійка) 3% річних, 45 257,51 грн. (сорок п'ять тисяч двісті п'ятдесят сім гривень 51 копійка) інфляційних втрат та 1 357,16 грн. (одна тисяча триста п'ятдесят сім гривень 16 копійок) судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 12.09.2016 року.

СуддяЮ.В. Цюкало