ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.10.2016 Справа № 908/2062/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М., розглянувши матеріали справи

за позовомФізичної особи підприємця ОСОБА_1
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Володарський сортонасінницький завод»
проcтягнення 58263,38грн.
за участю представників:

від позивачаОСОБА_1 особисто за паспортом; ОСОБА_2 адвокат;
від відповідачаОСОБА_3 - представник.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Володарський сортонасінний завод» суми інфляційних втрат у розмірі 50841,41 грн., 3% річних у розмірі 7421,97 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №2/06/11 від 29.06.2011 щодо здійснення своєчасної оплати вартості поставленого товару, яке підтверджується постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2016 по справі №908/8/15-г. У звязку з чим, позивач нарахував на суму несвоєчасного здійсненого платежу інфляційні втрати та 3% річних за період з січня 2012 року по вересень 2015 року.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог оскільки вважає, що до останніх підлягають застосуванню правила Цивільного кодексу України, які передбачають наслідки спливу строку позовної давності. Так, на думку відповідача, позивач про порушене право довідався 06.01.2012. Отже відповідно загальний строк позовної давності закінчився 06.01.2015. Позивач звернувся до суду з позовом тільки у серпні 2016 року.

Позивач заперечує проти доводів відповідача та посилається на те, що позов про стягнення суми основного боргу по договору №2/06/11 від 29.06.2011 він подав до господарського суду Запорізької області у січні 2015 року. В подальшому позивачем в межах справи №908/8/15-г подана заява про збільшення позовних вимог, а саме позивач просив також стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних. Проте, вказана заява залишена судом без розгляду, про що зазначено в рішенні суду. Окрім того, рішенням Господарського суду Запорізької області відмовлено у задоволенні позовних вимог і остаточне рішення суду про стягнення основного боргу, з яким на думку позивача, повязується настання перебігу строку позовної давності, є постанова Вищого господарського суду України від 07.10.2015. За таких обставин, позивач вважає, що ним не пропущений строк позовної давності.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з тексту рішення господарського суду Запорізької області від 20.03.2015 по справі №908/8/15-г, Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду 05.01.2015 року з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Володарський Сортонасінницькій завод» 66300,00 грн. основного боргу та 6778,04 грн. за договором поставки №2/06/11 від 29.06.2011. Окрім того, 19.03.2015 року Фізична особа підприємець ОСОБА_1 в межах справи №908/8/15-г подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача 66300,00 грн. основного боргу, 10042,17 грн. пені, 14151,55 грн. індексу інфляції та 5961,51 грн. 3% річних. Заява позивача в частині вимог про стягнення з відповідача 14151,55 грн. індексу інфляції та 5961,51 грн. 3% річних залишена судом без розгляду, оскільки позивач заявив фактично додаткові вимоги вже після початку розгляду справи по суті.

20.03.2015 року господарським судом Запорізької області прийнято рішення по справі №908/8/15-г, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 №908/8/15-г, рішення господарського суду Запорізької області по справі №908/8/15-г скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволені. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Володарський Сортонасінницькій завод» на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 - 66300 грн. основного боргу, 5115,78 грн. пені, 1827 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, 913, 50 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та 4000 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.10.2015 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 №908/8/15-г, залишено без змін.

10.07.2015 на виконання постанови суду №908/8/15-г виданий судовий наказ про примусове виконання рішення суду.

28.09.2015 відповідач повністю виконав наказ господарського суду Запорізької області від 10.07.2015 №908/8/15-г та перерахував позивачу кошти на загальну суму 78156,28 грн.

04.08.2016 Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Володарський Сортонасінницькій завод» інфляційних втрат у розмірі 50841,41 грн. та 3% річних у розмірі 1378,00 грн. Інфляційні втрати та 3% річних нараховані позивачем на суму боргу у розмірі 66300,00 грн., яка встановлена під час розгляду справи №908/8/15-г та за період з дати виникнення боргу по дату оплати відповідачем заборгованості, а саме інфляційні втрати позивач нараховує за період з лютого 2012 по вересень 2015, а 3% річних за період з 06.01.2013 по 28.09.2015.

Відповідач не погоджується з вимогами позивача та просить суд застосувати строки позовної давності. Відповідач посилається на загальний строк позовної давності, який сплив 06.01.2015, оскільки позивач про порушення його прав довідався 06.01.2012 (відповідач повинен був виконати грошові зобов»язання по договору поставки №2/06/11 до 05.01.2012).

Позивач вважає, що строки позовної давності не пропущені, оскільки позивач з вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3% річних звернувся ще 19.03.2015 року, проте суд під час розгляду справи № 908/8/15-г, на думку позивача, не вірно залишив вказані вимоги без розгляду. Окрім того, позивач вважає, що відлік строку позовної давності почався з 07.10.2015 (дата прийняття Вищим господарським судом України постанови по справі №908/8/15-г).

Дослідивши обставини справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 №908/8/15-г встановлено наступне.

09.06.2011 між товариством з обмеженою відповідальністю "Володарський сортонасінницький завод" (Покупець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (Постачальник) укладено договір поставки № 2/06/11, за умовами якого (п. 1.1. договору) Постачальник зобов'язався поставити Покупцю в обумовлені договором строки жатку ПЗС-12 переобладнану до зернозбирального комбайну "Джон Дір" W650 (2011 року випуску) в комплекті з візком для перевезення жатки в кількості - 1 одиниця, а Покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити Постачальнику за нього визначену договором грошову суму. За змістом п. 5.1. договору, оплата загальної вартості товару здійснюється Покупцем у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника. Покупець здійснює залогову оплату в розмірі 15% від вартості товару, що складає 33150,00 грн. Така оплата здійснюється протягом 3-х операційних (банківських) днів після підписання сторонами договору та надання Постачальником рахунка на оплату (п. 5.2. договору). Додатковою угодою від 01.09.11 до договору поставки № 2/06/11 сторони дійшли згоди п. 5.2.1. договору викласти у наступній редакції: Залишок суми оплати товару Покупець здійснює наступним чином: 25% - 55 250,00 грн. до 01.08.2011; 30% - 66 300,00 грн. до 01.09.2011; 30% - 66 300,00грн. до 05.01.2012.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання своїх зобов'язань ФОП ОСОБА_4. поставив відповідачу товар - жатку ПЗС-12 переобладнану до зернозбирального комбайну "Джон Дір" W650 (2011 року випуску) в комплекті з візком для перевезення жатки загальною вартістю 221 000 грн. Факт здійснення поставки товару підтверджується належним чином засвідченими копіями: рахунку-фактури від 04.07.2011 № СФ-0000012, видаткової накладної від 08.09.2011 № РН-0000012, актом приймання-передачі виконаних робіт, довіреністю від 13.09.2011 № 78, виданою ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" уповноваженому представнику на отримання від ОСОБА_4. товарно-матеріальних цінностей за рахунком-фактурою від 04.07.2011 № СФ-0000012.

Вартість вказаного товару була сплачена відповідачем частково, на суму 154700 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача , копіями платіжних доручень № 18 від 18.07.2011 , № 37 від 02.08.2011 , № 100 від 06.09.2011, довідкою ЗОД АТ «ОСОБА_5 Аваль» № Р4-1359/35-148 від 06.02.2015 про надходження коштів.

Залишок вартості несплаченого товару складає 66300 грн.

24.12.2014 між фізичною особою ОСОБА_4 (Первісний кредитор) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги № 24/12/2014, за умовами якого (п. 1.1. договору) Первісний кредитор зобов'язався передати належне йому право вимоги згідно договору від 29.06.11 р. № 2/06/11 до Боржника ТОВ "Володарський сортонасінницький завод", а Новий кредитор прийняти право вимоги, що належне Первісному кредитору за основним договором. Згідно п.п. 2.1., 2.2. договору від 24.12.14, за передане право вимоги до Боржника за основним договором Новий кредитор сплачує Первісному кредитору суму у розмірі 85 000 грн. Відповідно до п.п. 3.1.3., 3.1.4. договору від 24.12.14, Первісний кредитор зобов'язався передати "Первісному кредитору" (мовою оригіналу) усі необхідні документи, які засвідчують права, що передаються в термін до 26.12.14 та інформацію, яка важлива для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед Новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги. Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором від 29.06.11 № 2/06/11 (п. 5.1. договору).

За змістом акту прийому-передачі від 24.12.14, що є наявним в матеріалах цієї господарської справи, Первісний кредитор (ОСОБА_4Ф.) передав, а Новий кредитор (ФОП ОСОБА_1В.) прийняв наступні документи (в оригіналі): договір поставки від 29.06.11 № 2/06/11; додаткову угоду від 01.09.11 до договору поставки від 29.06.11 № 2/06/11; рахунок-фактуру від 04.07.11 № СФ-0000012; видаткову накладну від 08.09.11 № РН-0000012; акт прийому-передачі виконаних робіт; довіреність від 13.09.11 № 78; претензію від 01.06.12 № 02/06.

Отже, у зв'язку із заміною кредитора у зобов'язанні, позивачем заявлені вимоги про стягнення з ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" основного боргу в розмірі 66300,00 грн., який виник за поставлений товар (жатку ПЗС-12 переобладнану до зернозбирального комбайну "Джон Дір" W650 (2011 року випуску) в комплекті з візком для перевезення жатки) на підставі договору поставки від 29.06.2011 № 2/06/11, та пені.

Як було наведено вище, відповідач свій обов'язок по договору щодо оплати поставленого товару в сумі 66 300,00 грн., строк якого настав 05.01.2012 не виконав, у зв'язку з чим він є боржником по договору, який прострочив виконання грошового зобов'язання.

Вирішуючи спір по справі № 908/2062/16, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 66300,00 грн. суми основного боргу та пені у розмірі 5115,78 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що не підлягають доведенню знову факти щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 66300,00 грн., у звязку з невиконанням відповідачем грошових зобовязань по договору поставки №2/06/11 від 29.06.2011, яку відповідач зобовязаний був оплатити до 05.01.2012 та у звязку з переведенням права вимоги на позивача. Окрім того, аналогічно не доводяться знову факти пов»язані з чинністю договору поставки №2/06/11 та договору про відступлення права вимоги № 24/12/2014, а також факт відступлення права вимоги по договору № 2/06/11 на користь позивача згідно договору №24/14/2014.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобовязання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обовязковості договору для виконання сторонами.

Статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором про відступлення права вимоги сторони погодили, що первісний кредитор зобов'язався передати належне йому право вимоги згідно договору від 29.06.11 № 2/06/11 до Боржника ТОВ "Володарський сортонасінницький завод", а Новий кредитор прийняти право вимоги, що належне Первісному кредитору за основним договором. Новий кредитор займає місце первісного кредитора в зобов»язаннях, що виникли з основного договору, в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору (п.п1.1,1.2).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень ст. 625 Цивільного кодексу України індекс інфляції та 3% річних нараховуються на суму боргу за весь період прострочення.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач грошове зобовязання у розмірі 66300,00 грн. по договору поставки №2/06/11 від 29.06.2011 у строки передбачені договором, а саме до 05.01.2012, не виконав, то позивач має право на суму боргу нараховувати індекс інфляції та 3% річних за весь час прострочення, тобто до 27.09.2015 (28.09.2015 борг повністю сплачений відповідачем). За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та індексу інфляції є правомірними.

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат та визнано його арифметично невірним, оскільки періоди нарахування не відповідають вимогам п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Як роз»яснено в Постанові Пленуму №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Разом з тим, у звязку із заявленим відповідачем клопотанням про застосування строків позовної давності, суд досліджує обставини повязані з таким клопотанням.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням того, що інфляційні втрати та 3% річних нараховуються на суму боргу, який виник у зв»язку з неналежним виконанням зобов»язань по договору поставки, відповідно судом досліджуються умови договору та норми чинного законодавства щодо настання строку порушення права продавця на отримання грошових коштів за поставлений товар.

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Як було встановлено колегією суддів під час вирішення справи № 908/8/15-г, відповідач зобов»язався здійснити оплату вартості отриманого товару у розмірі 66300,00грн. до 05.01.2012 року. Отже, датою, з якої починається відлік строк позовної давності є 06.01.2012. Оскільки позивач отримав право вимоги від продавця на підставі договору про відступлення права вимоги від 24.12.2014 у повному обсязі, нормами чинного законодавства не передбачений новий строк у зв»язку із заміною кредитора, то відповідно для позивача як нового кредитора, дата з якої він дізнався про порушене його право є також 06.01.2012.

До вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних застосовується загальний строк позовної давності у три роки.

Як було встановлено судом вище, 05.01.2015 року позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення основного боргу у розмірі 66300,00 грн. 05.01.2015, тобто вимога про стягнення основного боргу подана в межах строку позовної давності.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 266 Цивільного кодексу України оскільки строк позовної давності до основної вимоги не сплив, то відповідно суд продовжує досліджувати обставин пов»язані із застосуванням строку позовної давності до додаткових вимог (інфляційних втрат та 3% річних).

Аналізуючи положення ст. 625 Цивільного кодексу України про нарахування на суму боргу індексу інфляції та 3% річних, судом встановлено, що втрати від інфляції нараховуються щомісячно, а 3% річних за кожен день прострочення.

Отже, оскільки не виконання грошового зобов»язання є триваючим порушенням, а втрати від інфляції нараховуються щомісячно поки існує борг, а 3% річних за кожен день прострочення, то відповідно право на нарахування інфляційних втрат та 3% річних виникло у позивача з 06.01.2012, і такі права дійсні до моменту сплати відповідачем боргу, а саме до 27.09.2015.

За таких обставин, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня (3% річних) та місяця (інфляційні втрати) окремо за попередні 3 роки до дня подання позову.

Окрім того, нормами чинного законодавства передбачені умови щодо зупинення та переривання строку позовної давності.

Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. Позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного чи кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як роз»яснено в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

За змістом частини другої статті 264 Цивільного кодексу України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ. З урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду). Якщо позовну заяву було повернуто, перебіг позовної давності переривається з того дня, коли заяву подано до суду з додержанням установленого порядку. В разі скасування ухвали господарського суду про відмову у прийнятті позовної заяви або про її повернення перебіг позовної давності переривається з дня первісного подання цієї заяви до суду. Збільшення або зменшення розміру позовних вимог (частина четверта статті 22 ГПК) не змінює моменту переривання перебігу позовної давності, що настав у зв'язку з поданням позову.

З наданих сторонами до матеріалів справи документів, вбачається, що відповідач сплатив суму основного боргу 28.09.2015, а позивач звернувся 19.03.2015 до господарського суду Запорізької області в межах справи № 908/8/15-г із заявою про збільшення позовних вимог, а саме позивач просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати, які суд розцінив як зміну предмету позову та залишив вказану заяву без розгляду.

Згідно з ст. 265 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Судом відхиляються посилання позивача на неправомірність залишення без розгляду заяви позивача поданої 19.03.2015 року до господарського суду Запорізької області, оскільки при подальшому перегляді справи № 908/8/15-г рішення суду в цій частині не скасовано та не направлено на новий розгляд.

Таким чином, строк позовної давності не зупиняється та не переривається у зв»язку з поданням такої заяви.

Окрім того, строк позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних не переривається у зв»язку зі сплатою основного боргу.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів переривання строку позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, а судом таких не встановлено.

Пленумом Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Позивачем не заявлено клопотання про поважність пропуску строку позовної давності, оскільки позивач вважає, що строк позовної давності слід відліковувати з 07.10.2015, так як саме з цієї дати, на думку позивача, він довідався про порушене його право. Однак з такою позицією позивача, суд не погоджується, оскільки як встановлено судом вище у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане, а не з дня прийняття Вищим господарським судом України відповідної постанови. Судом при вирішенні даного спору не встановлено жодних поважних причин частково пропущення строку позовної давності. Навіть в рішенні господарського суду Запорізької області від 20.03.2015 по справі № 908/8/15-г судом роз»яснено право позивача на звернення до суду з окремим позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Судом враховано те, що рішенням господарського суду Запорізької області від 20.03.2015 судом відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про стягнення основного боргу у розмірі 66300,000 грн. Проте, оскільки позивач не був згодний з рішенням господарського суду Запорізької області, він подав апеляційну скаргу, відповідно він мав впевненість щодо наявності заборгованості та це не було безумовною перешкодою у поданні позову про стягненні інфляційних втрат та 3 % річних.

Згідно з ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, п'ята статті 267 Цивільного кодексу України). Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності попущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. При цьому у разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 13.05.2014 у справі №5011-68/3587-2012.

Оскільки судом не встановлено зупинення та переривання перебігу строку позовної давності, не встановлені поважні причини пропуску частково строку позовної давності, то суд переходить до перевірки розрахунку вимог, які заявлені в межах строку позовної давності та які заявлені поза межею.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, останні заявлені за період з 01.02.2012 по 29.02.2012, а розрахунок 3% річних складений за період з 06.01.2012 по 28.09.2015. Позовна заява подано до господарського суду Запорізької області 04.08.2016, ухвалою суду від 08.08.2016 матеріали справи № 908/2062/16 передані до господарського суду Донецької області. Сума основного боргу у розмірі 66300,00 грн. сплачена відповідачем у повному обсязі.

Отже, позивач має право нараховувати 3% річних за період з 04.08.2013 (попередні три роки від подачі позову до суду 04.08.2013 по 04.08.2016) по 27.09.2015 (28.09.2015 борг вже був сплачений).

За розрахунком суду, розмір 3% річних становить 4272,00 грн..

За розрахунком суду інфляційні втрати за період з серпня 2013 по серпень 2015 (вересень 2015 року не враховується судом, оскільки сума основного боргу сплачена до кінця місяця і станом на останній день місяця була відсутня) становлять 45935,53 грн.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги піддягають задоволенню частково, а саме в частині вимог про стягнення 3% річних у розмірі 4272,00 грн., та інфляційних втрат у розмірі 45935,53 грн., в решті вимог слід відмовити у зв»язку із застосуванням строку позовної давності та у зв»язку з тим, що судом застосовано строк позовної давності. Окрім того, судом визнається неправомірним нарахування позивачем 3% річних за 28.09.2015, оскільки вказана дата у розрахунок не входить, так як відбулось погашення боргу, а також неправомірним нарахуванням суми інфляційних втрат за вересень 2009, оскільки на кінець місяця основна сума боргу сплачена відповідачем.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача адвокатські витрати у розмірі 4640,80 грн.

Відповідно до ст.44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Оскільки статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката, то суд вважає, що в контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають оплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами, а також в тому випадку, коли відповідні послуги надавались адвокатом стосовно конкретного боржника та конктретних правовідносин.

Відповідно до п.6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським обєднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та частини пятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №6-рп/2013 у справі №1-4/2013.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Принцип "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати - обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його адвокатський досвід, науково-теоритична підготовка, тощо.

Визначаючи розмір сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, повинні братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистки або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Крім того, у справі Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.06.2014 по вказаній справі зазначив про те, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

На підтвердження вказаних витрат позивачем до матеріалів справи додані копії: договору № 02/03/-1 від 02.03.2013 про надання юридичних послуг підписаний між Адвокатом ОСОБА_2, як виконавцем та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1, як стороною, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором виконавець зобов»язується надати замовнику визначені цим договором юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього у господарському суді (п. 1.1. договору). На підтвердження факту надання виконавцем замовнику послуг відповідно до умов цього договору складається акт (п.1.2 ).

Згідно з п. 2.1 договору замовник доручає а виконавець бере на себе обов»язки з надання послуг повної юридичної підтримки з стягнення боргу та його повернення, що включає: консультування, розробку тактики ведення справи та побудову взаємовідносин з боржником; дослідження доказів: аналіз договорів, первинної документації та інших документів, які мають важливе значення у стягненні боргу; підготовку та складення процесуальних документів до стягнення боргу; підписання позовної заяви та інших процесуальних документів; представництво у господарському суді.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що послуги надаються виконавцем замовнику шляхом: усного та письмового консультування; ознайомлення з матеріалами справи про стягнення штрафних санкцій з ТОВ «Володарський сортонасінницький завод» за договором поставки №2/06/11 від 29.06.2011; складення та відправлення адвокатських запитів щодо предмету договору; складення проектів необхідних процесуальних документів, скарг, претензій та позовних заяв з питання стягнення штрафних санкцій з ТОВ «Володарський сортонасінницький завод» за договором поставки №2/06/11 від 29.06.2011; надання послуг щодо представництва замовника в господарському суді з питання стягнення заборгованості та штрафних санкцій з ТОВ «Володарський сортонасінницький завод» за договором поставки №2/06/11 від 29.06.2011.

Строк надання послуг починається з 02.03.2016. (п. 3.2 договору).

Додатком № 1 до договору сторонами затверджений розрахунок розміру витрат на правову допомогу, відповідно до якого попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини становить 2 години; формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів та їх отримання для справи 2,2 год.; підготовка процесуальних документів по справі (позовна заява, клопотання, письмові пояснення, адвокатські запити тощо)- З години; судове представництво 1 година. Вартість 1 години за період з 01.01.2016 по 30.04.2016 становить 551,2 грн. ; за період з 01.05.2016 по 31.10.2016 становить 580,00грн. Всього вартість робіт становить 4640,80 грн.

Позивачем додані до матеріалів справи прибуткові касові ордери від 02.03.2016 та від 28.07.2016, копія свідоцтва адвоката.

Дослідивши зміст наданих документів, судом встановлено, що договір стосується надання правової допомоги щодо стягнення з ТОВ «Володарський сортонасінницький завод» штрафних санкцій та заборгованості за договором поставки №2/06/11 від 29.06.2011. Дані позовні вимоги заявлені про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, які не є а ні заборгованістю а ні штрафними санкціями.

Разом з тим, судом враховується участь адвоката у двох судових засіданнях, подання письмових та надання усних пояснень по справі.

Проте, оцінивши в сукупності вклад адоката та рівень надання ним правової допомоги, суд відзначає наступне. Адвокат - ОСОБА_2 брала участь та готувала документи від імені позивача під час розгляду справи №908/8/15-г, про що свідчить судове рішення про стягнення адвокатських витрат. За таких обставин, адвокат була повністю обізнана з обставинами справи. Позовна заява про стягнення 3% річних та інфляційних витрат підписана позивачем. Позивачем не додано до матеріалів справи акту виконаних робот по договору про надання юридичних послуг, що унеможливлює перевірку судом фактично здійснених адвокатом послуг, наданий розрахунок є додатком до договору.

Судом також береться до уваги те, що вказана позовна заява була подана з порушенням правил підсудності, а саме до господарського суду Запорізької області, даний спір стосується встановленого вже рішенням суду розміру заборгованості та нарахування коштів використовуючи одну єдину статтю Цивільного кодексу України (ст. 625), розрахунок позовних вимог легкий, проте навіть в цьому розрахунку позивач допустив помилки. Надані позивачем та його адвокатом пояснення по справі стосовно строку позовної давності, повністю відхилені судом.

Враховуючи складність справи, кількість судових засідань, а також надані позивачем пояснення, які повністю відхилені судом та здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, 3% річних з помилками, а також те, що позивачем не надано акт виконаних робіт, з розшифруванням вартості послуг, а згідно умов договору, адвокат здійснював роботу щодо стягнення заборгованості та штрафних санкцій, а не 3% річних та інфляційних втрат, та враховуючи якість наданих послуг, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для покладення їх на відповідача, оскільки в даному випадку, такі витрати позивача є його власними витратами та ніяким чином не направлені на захист його права.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

У звязку із частковим задоволенням позову, судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Володарський сортонасінницький завод» (87000, Донецька область, Володарський район, СМТ Володарське, вул.Пушкіна,140, ) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (72309, Запорізька область, м.Мелітополь, проспект Богдана Хмельницького, 65/16) 3% річних у розмірі 4272 (чотири тисячі двісті сімдесят дві) грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 45935 (сорок п»ять тисяч дев»ятсот тридцять п»ять) грн. 53 коп., та судовий збір у розмірі 1187(одна тисяча сто вісімдесят сім)грн. 47коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення повного рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України

Дата складення повного рішення: 17.10.2016

Суддя Д.М. Огороднік