ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2016 р.Справа № 922/1665/16

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Шарко Л.В.

судді: Кухар Н.М. , Байбак О.І.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Захист ЛТД", місто Запоріжжя
до ФОП ОСОБА_1, місто Харків
про стягнення 12928,31 грн.
за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_2, довіреність № 942 від 03.06.2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Захист ЛТД" (м. Запоріжжя) звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (м. Харків) заборгованість за договором транспортного перевезення №Ю02/12/15 від 02.12.15р. в сумі 12929,31 грн. Судові витрати просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 30.05.16р. за позовною заявою було порушено провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22 червня 2016 року.

Представник відповідача надав через канцелярію суду відзив на позовну заяву (вх.№23008 від 13.07.2016 року) в якому проти позову заперечує та вважає позовні вимоги позивача надуманими, а також вказує, що позивачем не доведено суду наявність заборгованості.

Ухвалою суду від 27.07.16р. за клопотанням представника позивача строк розгляду справи було продовжено по 11.08.2016р.

На підставі ухвали суду від 01.08.16р. та протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів для розгляду даної справи призначено судову колегію у складі головуючий суддя - Шарко Л.В., судді Кухар Н.М., Байбак О.І.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 69 ГПК України, спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більше, як на п'ятнадцять днів.

Приймаючи до уваги абзац 4 п. 3.8. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11р. у разі залучення до участі у справі іншого відповідача або заміни неналежного відповідача розгляд справи починається заново (стаття 24 ГПК), заново розгляд справи починається і в разі прийняття позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та зміни складу суду (в тому числі з одноосібного на колегіальний, навіть якщо до складу колегії суддів входить суддя, який раніше одноособово розглядав дану справу), а отже, спочатку починається й перебіг строку вирішення спору. Продовження цього строку можливе у порядку і з підстав, зазначених у частині третій статті 69 ГПК.

Оскільки склад суду змінився, з одноособового на колегіальний, то розгляд справи починається заново і спочатку починається й перебіг строку вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, розгляд справи 922/1665/16 починається заново з 01.08.16 року, а також спочатку починається перебіг двохмісячного строку вирішення спору.

28.09.16р. електронною поштою представник позивача направив до суду висновок ДП "Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут" відносно норм витрат палива позивачем, який долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 28.09.16р. за клопотанням представника позивача двохмісячний строк розгляду справи було продовжено на 15 днів по 16.10.16р.

Представник позивача в судове засідання 10.10.16р. не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.10.16р. проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що заявка на перевезення вантажу, яка надана до суду позивачем в обгрунтування позовних вимог є такою, що не підписувалася відповідачем, з помилками, а також є такою, що складена невідомою особою. Крім того, печатка у наданій до суду копії заявки не міститься повністю, а тільки її половина, тому відповідач вважає позовні вимоги не обгрунтованими та безпідставними.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

02 грудня 2015 року, між ФОП ОСОБА_1 (далі експедитор, відповідач), з одного боку, і ТОВ "Захист ЛТД" (далі перевізник, позивач), з іншого, було укладено договір транспортного перевезення №Ю02/12/15, за яким перевізник зобов'язався доставити довірений експедитором вантаж в пункт призначення і передати його вантажоодержувачу.

В рамках виконання даного договору, за заявкою на перевезення вантажу №Ю02/12_1 від "02" грудня 2015 року, перевізником було здійснене перевезення вантажу - 2,2424 тони вафельних напівфабрикатів, за маршрутом м. Богодухів (Харківська область, Україна) - м. Шомон (Франція), що підтверджується відповідними товарно-транспортними документами, і наявними на них підписами посадових осіб підприємства, скріпленими печатками, митних органів (копія СМR №379701 від 11.12.2015р.).

Згідно заявки, експедитор зобов'язався виплатити перевізнику за перевезення вантажу 1500 євро (за курсом НБУ) протягом 7 днів.

Супровідними листами від 11.01.2016р. вих. № 01/16 - 3186 та від 20.01.2016р. вих. №01/16 3215, перевізник направив експедитору документи на оплату вантажу, в тому числі рахунок №361 від 18.12.2015р. та рахунок №1 від 11.01.2016р.

Оплату вартості перевезення відповідачем сплачено лише частково у розмірі 26478,00 грн., зокрема, за рахунком №1 від 11.01.2016р. на суму 1018,00 грн. та за рахунком №361 від 18.12.2015р. на суму 25460,00 грн.

Решта боргу за вказаними рахунками станом на момент подачі позовної заяви становить 12928,31 грн.

Також, позивач вказав, що експедитор не направив перевізнику оригінали підписаних з його боку наступних документів: договір транспортного перевезення № Ю02/12/15 від 02 грудня 2015 року, оригінал заявки на перевезення вантажу № Ю02/12_1 від 02 грудня 2015 року, акти виконаних робіт.

Виконання своїх обов'язків по договору з боку позивача підтверджується СМК №379701 від 11.12.2015р., а також частковою оплатою двох рахунків позивача.

09 лютого 2016 року та повторно 17 березня 2016 р. позивач направив відповідачу претензію разом з актом звіряння взаємних розрахунків, які до цього часу залишились без відповіді.

Таким чином, невиконання відповідачем умов договору в частині несплати в повному обсязі послуг перевезення і стали підставою для звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт господарювання (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязків.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Так, відповідач в судових засіданнях звертав увагу суду на те, що в спірній заявці невірно вказано найменування експедитора, а саме вказано - "ФОП ОСОБА_3О.", замість вірної назви відповідача - "ФОП ОСОБА_1О." та невірно зазначений код експедитора, а саме - НОМЕР_1, замість вірного коду - НОМЕР_2.

Крім того, відповідач вказує, що дана заявка (а.с. № 13) не має ніякого відношення до того перевезення товару, яке здійснив відповідач та за яке позивач просить стягнути суму заборгованості. Натомість, представник відповідача зазначає, що перевезення відбулося по іншій заявці (а.с. № 124), яка і являється належним доказом по даній справі та по якій заборгованість у відповідача перед позивачем - відсутня.

Слід зазначити, що в заявці (а.с. № 124), на яку посилається представник відповідача зазначена вага вантажу - "до 1 т, 25 м 3", яка не відповідає вазі вантажу, який дійсно був перевезений позивачем, оскільки перевізником було здійснено перевезення вантажу вагою 2,2424 тони вафельних напівфабрикатів (СМR № 379701 від 11.12.2015 року) (а.с. № 14) .

Згідно ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Суд звертає увагу на те, що договір перевезення вантажу належить до числа двосторонніх договорів, оскільки і перевізник, і відправник мають відповідні права й обов'язки. Ці договори є оплатними перевізник здійснює перевезення за визначену плату. Так, істотними умовами перевезення вантажів є: а) найменування вантажу, його маса, вага, кількість місць, тара, упакування, особливі властивості, вартість; б) умови перевезення: швидкість, відстань, пункт призначення, строк доставки, провізна плата.

З огляду на вищенаведене, вага вантажу - є істотною умовою перевезення вантажу, втім у заявці (а.с. № 124), на яку посилається представник відповідача, вага вантажу не співпадає з вагою вантажу, яка зазначена в товарно - транспортному документі, тому прийняти таку заявку, як належний доказ по даній справі, суд не вбачає за можливе.

Колегія суддів приходить до висновку, що заявка на яку посилається представник відповідача (а.с. № 124), не може бути прийнята, як належний доказ, зважаючи на те, що вага вантажу вказана інша, ніж та, яка вказана в СМR № 379701 від 11.12.2015 року (а.с. № 14). Натомість, заявка, що надана до суду представником позивача в обгрунтування позову (а.с. № 13) повністю співпадає з даними, вказаними в міжнародній товарно-транспортній накладній (а.с. №14).

Суд, дослідивши заявку на перевезення вантажу №Ю02/12_1 від 02.12.15р. до договору про транспортне перевезення №Ю02/12/15 від 02.12.15р., критично ставиться до тверджень відповідача про те, що дана заявка не має відношення до перевезення, оскільки, як вбачається з матеріалів справи (а.с. №13), копія наданої позивачем заявки, містить підпис та печатку експедитора.

Так, відповідачем в обгрунтування своїх доводів не було надано суду доказів звернення відповідача до відповідних органів про фальсифікацію або підробку документу, або інших доказів, які б підтверджували позицію відповідача, зокрема експертного висновку щодо невідповідності підпису або печатки, тощо. Доказів оскарження в судовому порядку будь-яких дій позивача також до суду не надано.

Крім того, що згідно п. 8.9. договору, факсова копія договору має повну юридичну силу до моменту його підписання в оригіналі, тому суд не приймає доводів представника відповідача щодо неможливості прийняття заявки, наданої позивачем в обгрунтування позовних вимог, як належного доказу по справі.

Щодо наявних помилок, які містяться у спірній заявці, суд приходить до висновку, що відповідач не довів суду те, що перевезення вантажу згідно договору про транспортне перевезення №Ю02/12/15 від 02.12.15р. було здійснено іншою особою, зокрема, особою "ФОП ОСОБА_3О."., але, в матеріалах справи наявні докази щодо здійснення перевезення вантажу по спірній заявці саме особою "ФОП ОСОБА_1О."

Таким чином, відповідачем не було доведено існування іншої особи, яка б здійснила перевезення по спірній заявці, тому суд розцінює вищезазначену описку в прізвищі експедитора (відповідача) та арифметичну помилку в коді експедитора (відповідача), які допущені в заявці, як такі, що не ставлять під сумнів істотні умови договору та такі, що не впливають на належність та допустимість даного доказу (заявки) (а.с. № 13).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приймає заявку (а.с. № 13) на перевезення вантажу №Ю02/12_1 від 02.12.15р. до договору про транспортне перевезення №Ю02/12/15 від 02.12.15р., як належний та допустимий доказ по даній справі.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до положень п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.11р. №18, згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищевикладене, обставини, які були викладені представником відповідача не знайшли свого документального підтвердження, тому заперечення на позовну заяву є недоведеними.

Станом на момент розгляду справи, відповідач не сплатив 12928,31 грн. заборгованості та не надав суду доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Враховуючи, що відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно вимогам закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували сплату заборгованості за договором у сумі 12928,31 грн., суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 12928,31 грн. заборгованості, законними, правомірними та обґрунтованими, такі, що не спростовані відповідачем, тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі, судові витрати у даній справі покладаються на відповідача повністю.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 610, 612, 625, 629, 909 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (61120, АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 п/р 5481 в ПАТ "Укрсоцбанк", МФО 300023) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Захист ЛТД" (69104, АДРЕСА_2 адреса для листування: 69057, м. Запоріжжя, вул. Д. Матросова, 8а, оф.13, , ІПН 79, р/р 8 в ПАТ "ОСОБА_4 Аваль", м. Київ, МФО 380805) заборгованість за договором транспортного перевезення № Ю02/12/15 від 02.12.15р. в сумі 12928,31 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.10.2016 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7